ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" січня 2026 р. Справа№ 911/896/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Скрипки І.М.
суддів: Мальченко А.О. 
Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Кузьменко А.М.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 19.01.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 
у справі № 911/896/25 (суддя Щоткін О.В.) 
за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» 
про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до Господарського суду Київської області через підсистему «Електронний суд» із позовною заявою від 13.03.2025 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», у якій просить суд витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, яка знаходиться на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області в категорію земель лісогосподарського призначення.
Господарський суд Київської області ухвалою від 02.04.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та вирішив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання. Зазначеною ухвалою суд також залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України».
В рамках підготовчого провадження суд ухвалою від 19.05.2025 повідомив прокурора про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху та встановив п`ятиденний строк з дня вручення зазначеної ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом: надання суду оцінки (експертно-грошової оцінки) земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви; надання суду доказів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок Господарського суду Київської області грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якої здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Через підсистему «Електронний суд» 28.05.2025 від Київської обласної прокуратури надійшли пояснення на ухвалу про залишення позову без руху, згідно з якими прокурор вважає, що позовна заява відповідає вимогам статті 164 ГПК України у редакції, чинній на дату звернення прокурора до суду (13.03.2025) та на дату відкриття провадження у справі (02.04.2025). Отже, на думку прокурора, підстав для подання ним до суду оцінки (експертно-грошової оцінки земельної ділянки) земельної ділянки та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів вартості земельної ділянки, на даний час немає, з огляду на що прокурор просить суд продовжити розгляд справи.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття
Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.06.2025 залишено без розгляду позов заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
Ухвала мотивована тим, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України, суд залишає позов без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172, 173 цього Кодексу, і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.
За позицією суду, прокурор вимоги ухвали суду від 19.05.2025 не виконав та не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись із прийнятою ухвалою, заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25 про залишення позову без розгляду і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Прокурор вважає оскаржувану ухвалу постановленою за неправильного й безпідставного застосування неіснуючих на момент подання позову норм матеріального права (ч. 5 ст. 390 ЦК України, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-IX ) і процесуального права (ч. 6 ст. 164, абз. 3 ч. 2 ст. 174 ГПК України), грубого порушення норм процесуального права (ст. 2, ч. 3 ст. 3, ст. 7, ст. 11, ст. 14, ч. 4 ст. 174 ГПК України), а також безпідставного незастосування норм Конституції України як норм прямої дії (ст. 8, абз. 4 ст. 13, ст. 55, ст. 58, ст. 129 Конституції України), що призвело до постановлення незаконної ухвали, яка підлягає скасуванню.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- станом на дату звернення прокурора з позовною заявою до суду остання відповідала вимогам ст. 164 ГПК України, в редакції, що діяла на момент її подання;
- в законодавстві України, в тому числі у Законі №4292-ІХ відсутні норми, які вказують на те, що ч. 6 ст. 164 ГПК України має зворотну дію в часі;
- відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4292-ІХ зворотну дію в часі мають норми лише у частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна;
- ч. 6 ст. 164 ГПК України не містить умов та порядку компенсації вартості нерухомого майна, а також порядку обчислення та перебігу граничного строку, оскільки є нормою процесуального права, а не нормою матеріального права;
- таким чином, ч. 6 ст. 164 ГПК України не має зворотної дії в часі з огляду на відсутність у законодавстві вказівки про її зворотню дію;
- вирішення питання щодо добросовісності або недобросовісності відповідача у спірних правовідносинах має здійснюватись судом на стадії ухвалення рішення, і він не вправі відхиляти ці твердження позивача ще на стадії розгляду справи;
- невнесення прокурором вартості майна виключає можливість постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача, але не виключає можливості розгляду справи за позовом прокурора та ухвалення судом рішення про витребування майна у недобросовісного набувача;
- у випадку підтвердження в ході судового розгляду недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування ч. 5 ст. 390 ЦК України, а у разі спростування відповідних доводів прокурора і встановлення обставин добросовісності відповідача - відмовляє у задоволенні позову, застосовуючи ч. 5 ст. 390 ЦК України, з огляду на невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду;
- отже, у випадку, якщо суд під час судового розгляду дійде висновку про те, що ТОВ «ФК «Форінт» є добросовісним набувачем і до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст. 388 ЦК України і ч. 5 ст. 390 ЦК України, це є підставою для відмови у позові, а не для залишення позову без руху, а тим більше без розгляду;
- позовні вимоги у даній справі стосуються витребування земельних ділянок з незаконного володіння у недобросовісного набувача виключно на підставі ст. 387 ЦК України, а тому положення ст. 388 ЦК України та, відповідно, положення ст. 164 ГПК не можуть бути застосовані до спірних правовідносин;
- вказівка у позовній заяві на ст. 388 ЦК України використана в контексті обґрунтування обраного прокурором способу захисту, однак зазначення у позові про недобросовіснсіть відповідача чітко вказує, що позов пред`явлено в порядку ст. 387 ЦК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025, апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - ОСОБА_1, судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.06.2025 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/896/25. 
18.06.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/896/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25 на 16.07.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 розгляд справи № 911/896/25 відкладено на 10.09.2025.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2025 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Скрипки І.М., суддів: Мальченко А.О., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25. Розгляд справи №911/896/25 призначено на 29.09.2025.
29.09.2025 судове засідання не відбулося з підстав відсутності можливості авторизації в особистому кабінеті Електронного суду, що, в свою чергу, призвело до неможливості проведення технічної фіксації судових засідань в період з 14 год. 16 хв. до 15 год. 30 хв, про що 29.09.2025 складено Акт щодо знеструмлення електромережі суду, виходу з ладу сервера автоматизованої системи та інших умов, що впливають не безперебійність та функціонування автоматизованої системи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.10.2025 розгляд справи №911/896/25 призначено на 24.11.2025.
24.11.2025 розгляд справи не відбувся у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відрядженні. Після повернення судді Тищенко А.І. з відрядження, ухвалою суду від 04.12.2025 розгляд справи №911/896/25 призначено на 19.01.2026.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача категорично заперечував доводи апеляційної скарги прокурора, оскаржувану ухвалу просив залишити без змін.

Стосовно клопотання третьої особи про зупинення апеляційного провадження у справі № 911/896/25 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 922/2555/21 колегія суддів зазначає наступне.
Ухвалою Верховного Суду від 10.09.2025 на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 922/2555/21 за позовом виконувача обов`язків керівника Слобідської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області до Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Фізичної особи-підприємця Ільїної Тетяни Миколаївни, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування додатку до рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та витребування нежитлових приміщень.
Передаючи справу № 922/2555/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 302 ГПК України, встановила, що справа містить виключну правову проблему, яка може бути сформульована так:
1) чи підлягає застосуванню ч. 6 ст. 164 ГПК України у чинній редакції до позовів, поданих з дотриманням вимог ст. 164 ГПК України у редакції, чинній станом на дату звернення з відповідним позовом до суду, з урахуванням того, що вказана стаття є нормою процесуального права?
2) чи підлягає застосуванню ч. 6 ст. 164 ГПК України у чинній редакції у разі прийняття судом справи до свого провадження після її направлення Верховним Судом на новий розгляд у частині позовної вимоги про витребування нерухомого майна?
3) у разі, коли з позовом про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади звертається прокурор як самостійний позивач:
- яким чином має діяти прокурор, виконуючи вимоги ч. 6 ст. 164 ГПК України про необхідність долучення до позову оцінки (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) вартості спірного майна, з урахуванням того, що відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» замовниками оцінки майна можуть бути особи, яким зазначене майно належить або в яких майно перебуває на законних підставах, а також ті, які замовляють оцінку майна за дорученням зазначених осіб, однак прокурор не є власником спірного об`єкта?
- Законом № 4292-ІХ передбачено компенсацію добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна безпосередньо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, оцінка якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. Тому чи має саме Прокурор як самостійний позивач, а не вищевказані органи, здійснювати компенсацію вартості нерухомого майна та, відповідно, вносити на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна на виконання вимог ч. 6 ст. 164 ГПК України?
4) чи підлягає застосуванню ч. 6 ст. 164 ГПК України у чинній редакції у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна на підставі статті 387 ЦК України (у недобросовісного набувача)?
5) чи підлягає застосуванню ч. 6 ст. 164 ГПК України у чинній редакції у разі подання позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача не органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором, а державним підприємством, установою, організацією тощо, які є володільцем спірного майна на праві оперативного управління або господарського відання?
Однак, з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2025 справу № 922/2555/21 повернуто Верховному Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду для розгляду.
Відтак, колегія суддів зазначає, що правова підстава для зупинення апеляційного провадження у справі № 911/896/25 на момент прийняття цієї постанови відсутня, з огляду на що у задоволенні клопотання третьої особи про зупинення апеляційного провадження у справі № 911/896/25 судом апеляційної інстанції відмовлено.

Явка представників сторін
Прокурор в судовому засіданні апеляційної інстанції 19.01.2026 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 19.01.2026 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її відхилити, оскаржувану ухвалу залишити без змін.
Представники позивача та третьої особи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, зважаючи на те, що явка представників позивача та третьої особи обов`язковою в судове засідання не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність за наявними у справі матеріалами.
В судовому засіданні 19.01.2026 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
В рамках підготовчого провадження суд ухвалою від 19.05.2025 повідомив прокурора про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху та встановив п`ятиденний строк з дня вручення зазначеної ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом: надання суду оцінки (експертно-грошової оцінки) земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви; надання суду доказів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок Господарського суду Київської області грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якої здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Ухвалу суду від 19.05.2025 про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху доставлено до електронних кабінетів Київської обласної прокуратури та її керівника 23.05.2025, що підтверджується довідками про доставку ухвали у справі № 911/896/25 до електронних кабінетів; день отримання судом повідомлення про доставлення копії ухвали до електронних кабінетів Київської обласної прокуратури та її керівника - 23.05.2025.
За позицією суду, прокурор вимоги ухвали суду від 19.05.2025 не виконав та не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи в електронному вигляді, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «ФПК «ГРОСС» проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «Гержик проти України») суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту, з урахуванням основних засад (принципів) господарського судочинства, встановлених ст. 2 ГПК України.
Конвенція в першу чергу також гарантує «процесуальну» справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та ініш проти Греції) (dйc.)). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом узагалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Miroпubovs and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), § 103).
З огляду на практику ЄСПЛ, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства, а рішення суду не буде відповідати критеріям законності.
Так, ідея справедливого судового розгляду включає основоположне право на змагальні провадження.
Бажання зекономити час і прискорити провадження не обґрунтовує невиконання такого фундаментального принципу, як право на змагальні провадження (Niderцst-Huber v. Switzerland (Нідерьост-Хубер проти Швейцарії), § 30).
Крім того, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022 та від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №64/2022 в Україні введено воєнний стан з 24.02.2022, який на даний час продовжено.
02.03.2022 на офіційній веб-сторінці Ради суддів України оприлюднено рекомендації щодо роботи судів в умовах воєнного стану. Так, згідно з пунктами 5 рекомендовано по можливості відкладати розгляд справ (за винятком невідкладних судових розглядів) та знімати їх з розгляду, зважати на те, що велика кількість учасників судових процесів не завжди мають змогу подати заяву про відкладення розгляду справи через засідання до функціонування критичної інфраструктури, вступ до лав Збройних сил України, територіальної оборони, добровольчих воєнних формувань та інших форм протидії збройної агресії проти України, або не можуть прибути в суд у зв`язку з небезпекою для життя; справи, які не є невідкладними, розглядати лише за наявності письмової згоди на це усіх учасників судового провадження.
Враховуючи вищевикладене, справа розглядається колегією суддів в розумний строк.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилається на те, що в рамках судової справи № 372/378/17-ц в якості преюдиційних фактів зазначено, що першим власником у договорах купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 23.10.2007 зазначений ОСОБА_2., який у законний спосіб земельні ділянки не набував, державні акти на право власності на земельні ділянки, в тому числі і на спірні земельні ділянки, в 2004 році не отримував. Судами у справі № 372/378/17-ц встановлено безпідставне набуття права на майно (в тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013), яке є власністю держави та перебуває у постійному користуванні державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства, речове право якого у передбаченому законом порядку не припинено.
Прокурор стверджує, що всупереч вимогам земельного та лісового законодавства перший власник спірної земельної ділянки ОСОБА_2 , яку в подальшому на підставі цивільно-правових угод набуло ТОВ «ФК Форінт», незаконно набув у власність земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка не вибувала з державної власності, без прийняття попередньо рішення про її вилучення у постійного землекористувача - лісогосподарського підприємства.
На думку прокурора, оскільки спірна земельна ділянка приватної форми власності з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 повністю накладається на землі державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», ефективним способом захисту порушеного права у цих правовідносинах є заявлення віндикаційного позову про витребування спірної земельної ділянки відповідно до статей 387, 388 Цивільного кодексу України.
Через підсистему «Електронний суд» 17.04.2025 від ТОВ «ФК «Форінт» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
Обгрунтовуючи заперечення проти позову, відповідач, серед іншого, посилається на те, що ТОВ «ФК «Форінт» набуло право власності на спірну майно шляхом укладення оплатного правочину, через законну процедуру - аукціон, проведений Фондом гарантування вкладів фізичних осіб; перевіривши відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та встановивши відсутність будь-яких обтяжень та обмежень на розпорядження нерухомим майном, придбав таке майно, будучи впевненим у безпечності набуття такого майна та відсутності вимог будь-яких третіх осіб на таке майно; в розумінні положень законодавства ТОВ «ФК «Форінт» є добросовісним власником такого майна.
Через підсистему «Електронний суд» 22.04.2025 від ТОВ «ФК «Форінт» надійшла заява, у якій відповідач просить суд залишити позов без руху та зобов`язати позивача надати суду експертно-грошову оцінку спірної земельної ділянки, чинної на дату подання позовної заяви, та доказів внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.
Обгрунтовуючи заяву, відповідач зазначає, що 09.04.2025 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX від 12.03.2025 (далі - Закон № 4292-IX), яким внесено зміни до Цивільного кодексу України.
За твердженнями відповідача, внесеними змінами до законодавства визначено, що постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади поставлено в залежність від попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.
Відповідач звертає увагу на те, що прокурор у своїй позовній заяві зазначає про незаконність вибуття земельної ділянки з державної власності, на підставі начебто підроблених державних актів і насправді спірна земельна ділянка перебуває в постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та просить витребувати у ТОВ «ФК «Форінт» на користь Київської обласної державної адміністрації (тобто на користь держави) зазначену земельну ділянку. Однак відповідач вважає себе добросовісним набувачем спірної земельної ділянки; відповідач набув її на аукціоні, організованому Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, за відплатним договором, без будь-яких зареєстрованих обмежень щодо її розпорядження.
Отже, на думку відповідача, з метою виконання вимог законодавства, з урахуванням внесених Законом № 4292-IX змін, а саме доповнення частиною шостою статті 164 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), прокурор має надати суду документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Від прокурора надійшли письмові заперечення від 14.05.2025 на заяву про залишення позову без руху, у яких прокурор просить суд відмовити у задоволенні заяви ТОВ «ФК «Форінт» про залишення позову без руху.
Прокурор вважає, що норми ГПК України підлягають застосуванню в редакції, чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду (13.03.2025). Оскільки позовна заява відповідає вимогам статті 164 ГПК України у редакції, чинній на дату звернення прокурора до суду та дату відкриття провадження у справі 02.04.2025, підстав для подання прокурором до суду оцінки (експертно-грошової оцінки земельної ділянки) земельної ділянки та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів вартості земельних ділянок, на даний час немає.
Крім того прокурор зауважує, що у позові стверджується про обізнаність відповідача щодо незаконності виділення земельної ділянки та його недобросовісність у спірних правовідносинах. Саме такому правовому обґрунтуванню позовних вимог має надаватися оцінка судом.
Через підсистему «Електронний суд» 16.05.2025 від ТОВ «ФК «Форінт» надійшли пояснення на заперечення Київської обласної прокуратури на заяву про залишення позову без руху.
Відповідач вважає, що приймаючи зміни до Цивільного кодексу України законодавець переслідував конкретну мету: посилення захисту прав добросовісного набувача. Ця мета знайшла своє відображення у внесенні змін до статей 388, 390, 391 Цивільного кодексу України. Реалізуючи дану мету, законодавець зазначив, що положення в частині компенсації вартості майна та граничного строку можливості витребування майна мають зворотну дію в часі. Суд може ухвалити рішення виключно в тому випадку та після того, як позивачем буде внесено кошти на депозитний рахунок суду, фактично прийняття судом рішення поставлено в залежність від попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду.
Також відповідач зауважує, що питання добросовісності має вирішуватися виключно судом, на стадії вирішення справи по суті, після дослідження обставин та матеріалів справи і надання їм оцінки. Позивач не наділений таким правом і доводи прокурора, що суд має прийняти «як єдину істину» доводи прокурора про недобросовісність відповідача не ґрунтуються на положеннях та основних принципах процесуального законодавства.
Суд з`ясував, що експертно-грошова оцінка спірної земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, чинна на дату подання позовної заяви, у матеріалах справи відсутня.
Зважаючи на те, що предметом цього спору є вимога прокурора про витребування земельної ділянки у відповідача на користь держави в порядку статей 387, 388 Цивільного кодексу України, положення Закону № 4292-ІХ щодо зворотної дії в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна підлягають застосуванню у цій справі.
Суд зазначає, що хоча позов подано прокурором до набрання чинності згаданими вище змінами, однак з огляду на зміст пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ внесення суми компенсації на депозитний рахунок суду є обов`язковим у справах, в яких суд першої інстанції ще не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності Законом № 4292-ІХ.
На думку суду, незастосування на цій стадії судового розгляду справи положень Закону № 4292-ІХ може зумовити негативні правові, майнові та процедурні наслідки для відповідача, в тому числі втрату майна без компенсації.
До того ж незастосування нових положень законодавства під час розгляду справи, в якій не ухвалено рішення на момент набрання ними чинності, суперечитиме прямій вказівці законодавця про їхню зворотну дію, а також принципу верховенства права і справедливості у контексті захисту прав добросовісного набувача.
Таким чином, суд дійшов висновку, що у цій справі наявні підстави для залишення позову без руху з метою усунення недоліку позовної заяви у вигляді відсутності у матеріалах справи документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якої здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 19.05.2025 встановлено заступнику керівника Київської обласної прокуратури строк для усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з дня вручення цієї ухвали.
Встановлено заступнику керівника Київської обласної прокуратури спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом:
- надання суду оцінки (експертно-грошової оцінки) земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви;
- надання суду доказів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок Господарського суду Київської області грошових коштів у розмірі вартості земельної ділянки з кадастровим номером 3223155400:06:006:0013 площею 1,6 га, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якої здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
Реквізити для сплати: одержувач коштів - Господарський суд Київської області; код ЄДРПОУ 03499945; рахунок - UA578201720355269002000014298 (депозитний); банк Державна казначейська служба України, м. Київ, МФО 820172.
За позицією суду, прокурор вимоги ухвали суду від 19.05.2025 не виконав та не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, колегія суддів враховує наступне.
09.04.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача» № №4292-IX від 12.03.2025, яким, зокрема, внесено зміни до ст.ст. 164, 174, 238 ГПК України, а також до ст.ст. 388, 390, 391 ЦК України, якими передбачено нові правові підходи до витребування майна у добросовісного набувача, у тому числі обов`язкове внесення компенсації вартості майна на депозитний рахунок суду.
Так, статтю 164 ГПК України доповнено частиною шостою такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Частину 2 статті 174 ГПК України доповнено абзацом третім такого змісту: «Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму».
Законом №4292-ІХ також доповнено статтю 390 ЦК України частиною п`ятою наступного змісту:
« 5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».
Законом №4292-ІХ статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».
Як вбачається з матеріалів даної справи, позовна заява подана прокурором до набрання чинності Законом №4292-ІХ, а тому остання не містить доказів внесення визначеної експерно-грошовою оцінкою земельної ділянки вартості на депозитний рахунок суду.
Щодо доводів прокурора про те, що позовні вимоги у даній справі стосуються витребування земельних ділянок з незаконного володіння саме у недобросовісного набувача виключно на підставі ст. 387 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України однією із засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність.
Згідно зі ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У ч. ч. 1, 3 ст. 236 ГПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Викладене свідчить, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а також на захист інтересу, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною; обраний позивачем спосіб захисту є концентрованим виразом тієї міри державного примусу, за допомогою якої досягається бажаний правовий результат і нівелюються наслідки порушення.
У цьому контексті господарське судочинство, керуючись принципом верховенства права та процесуальної економії, передбачає відкриття провадження за відсутності підстав для залишення без руху/повернення або відмови протягом п`яти днів з дня надходження заяви (ст. 176 ГПК), що окреслює межі перевірки на стартовій стадії.
Із системного аналізу вищевказаних норм Закону №4292-ІХ випливає, що внесення визначеної експерно-грошовою оцінкою земельної ділянки вартості на депозитний рахунок суду є умовою ухвалення рішення по суті саме у справах про витребування від добросовісного набувача і не встановлює універсальної процесуальної умови прийняття позовної заяви та відкриття провадження у будь-якому віндикаційному позові.
Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, це є виключним правом позивача. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 22.02.2024 у справі № 990/150/23) суд на підготовчій стадії перевіряє лише процесуальну належність звернення, а не підміняє волевиявлення позивача іншим способом захисту.
Засадничі принципи права мають імперативний характер, коли прямо закріплені в законі. Верховенство права (ст. 8 Конституції України) та принцип диспозитивності (ст. 14 ГПК України) зобов`язують суд розглядати справу лише за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог і на підставі поданих доказів, сприяючи реалізації процесуальних прав сторін, але зберігаючи об`єктивність та неупередженість.
Велика Палата Верховного Суду підкреслила (постанова від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)), що сам позивач визначає, які позовні вимоги заявляти; суд позбавлений можливості формулювати їх замість позивача чи відмовляти у розгляді лише з формальних міркувань, якщо заявлено потенційно ефективний спосіб захисту. Інакше це призводить до необґрунтованого затягування вирішення спору.
Водночас на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію встановленим під час розгляду фактам і застосувати належні норми матеріального права, не змінюючи предмета позову та обраного способу захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17). Якщо суд дійде висновку, що до спірних відносин підлягають застосуванню інші норми, це питання вирішується при розгляді по суті, а не на стадії відкриття провадження.
Таким чином, підсумовуючи наведене, колегія суддів зауважує, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду послідовно виходить із того, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, тоді як перевірка належності відповідачів і обґрунтованості вимог - обов`язок суду під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження; на підготовчій стадії суд перевіряє формальну відповідність заяви закону, не нав`язуючи іншого способу захисту.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) це стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони; саме так її тлумачено Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 у справі № 449/1154/14. Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що не є добросовісною особа, яка знала або мала знати про набуття майна всупереч закону (постанова від 22.06.2021 у справі № 200/606/18). У контексті набуття права власності на нерухоме майно «недобросовісність» означає, зокрема, ігнорування очевидних ознак незаконності або невиявлення розумної обачності щодо правомірності набуття.
Підстави набуття права власності визначає ст. 328 ЦК України (договір, закон, рішення суду тощо).
Спеціальні правила віндикації встановлені статтями 387, 388 ЦК України: якщо майно вибуло поза волею власника воно може бути витребуване навіть від добросовісного набувача; якщо ж майно вибуло за волею власника його можна витребувати лише від недобросовісного набувача. Отже, добросовісність є юридично значущою умовою збереження права за набувачем і, відповідно, предметом доказування у спорі про витребування.
Тягар доведення добросовісності набуття покладається на набувача.
Велика Палата Верховного Суду (постанова від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц) прямо зазначила: саме набувач має довести, що він не знав і не міг знати, що майно відчужено особою без належних повноважень; при цьому наявність у Державному реєстрі речових прав записів про арешт/заборону відчуження, інформації в ЄДРСР про судовий спір щодо цього майна тощо виключає добросовісність або принаймні вимагає від покупця підвищеної обачності.
Як свідчать матеріали справи, прокурор звернувся з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) у ТОВ «ФК «Форінт», при цьому прокурором було вказано, що добросовісність набувача заперечується, в обґрунтування вказаного прокурор зазначає, що в даному випадку в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу природних ознак спірної земельної ділянки, відповідач знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Отже, зі змісту позовної заяви вбачається, що прокурор звернувся з вимогою витребування майна з чужого незаконного володіння за статтею 387 ЦК України, оспорюючи добросовісність набувача. Відтак питання про застосування механізму ч. 5 ст. 390 ЦК (попередній депозит і компенсація добросовісному набувачеві) може постати лише у разі встановлення судом добросовісності відповідача під час розгляду справи по суті та на етапі ухвалення рішення, але не як передумова допуску позову до розгляду. Нав`язування позивачу іншого підходу чи інструменту захисту на стартовій стадії суперечить принципу диспозитивності, межам ст. 176 ГПК і стандарту доступу до правосуддя, з огляду на що висновки суду першої інстанції у цій частині є передчасними.
Колегія суддів звертає увагу, що в заяві від 28.05.2025 про продовження розгляду справи прокурором зазначено, що добросовісність відповідача в даній справі, як набувача земельної ділянки лісогосподарського призначення у власність, виключається. 
Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що вимога ч. 6 ст. 164 ГПК України про обов`язок позивача додати до позову документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, застосовується виключно щодо позовних вимог про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України), і не підлягає застосуванню до вимог щодо витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 174 ГПК України, оскільки системний аналіз ч. 6 ст. 164 та ч. 2 ст. 174 ГПК України у взаємозв`язку з ч. 5 ст. 390 ЦК України свідчить, що внесення вартості майна на депозит суду є умовою постановлення рішення по суті у справах про витребування від добросовісного набувача, а не універсальною процесуальною умовою прийняття позовної заяви на стадії прийняття позову. Натомість у цій справі суд першої інстанції перетворив вимогу про внесення визначеної експерно-грошовою оцінкою земельної ділянки вартості на депозитний рахунок суду на передумову доступу до правосуддя, що суперечить приписам процесуального закону і фактично зміщує межі стадій розгляду.
Посилання місцевого суду на Прикінцеві та перехідні положення Закону №4292-ІХ не змінює цього висновку. Перехідні норми не встановлюють безумовної вимоги внесення визначеної експерно-грошовою оцінкою земельної ділянки вартості на депозитний рахунок суду в усіх віндикаційних справах і не наділяють суд повноваженнями створювати кваліфікаційну умову для відкриття провадження на стадії прийняття заяви; вони застосовні у вузькій ситуації витребування від добросовісного набувача і розкриваються через механізм ч. 5 ст. 390 ЦК саме під час постановлення рішення. 
Згідно з ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто, незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 виснувала, зокрема, що перевірка добросовісності набувача цього майна здійснюється саме при вирішенні питання про витребування/повернення майна.
Добросовісність чи недобросовісність особи - це правовий висновок, який робиться судом на підставі встановлених обставин справи, які можуть про це свідчити (постанова Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/20528/21).
Аналізуючи аргументи сторін, що викладені в апеляційній скарзі та відзиві, колегія суддів наголошує, що обставини добросовісності/недобросовісності набувача досліджуватимуться та встановлюватимуться судом безпосередньо під час розгляду справи по суті, а не на стадії відкриття провадження. 
Колегія суддів зазначає, що в разі якщо суд встановить добросовісність набувача, та незаконне вибуття з володіння держави спірних земельних ділянок, суд першої інстанції, з урахуванням зворотної дії в часі вищенаведеного закону, має право відмовити в задоволенні позову прокурору про витребування на користь держави земельних ділянок, який не забезпечив захист прав добросовісних набувачів, шляхом внесення на депозит суду вартості земельних ділянок, які просить витребувати.
Разом з тим залишення без розгляду позову, який був поданий у відповідності з діючими процесуальними нормами на час подачі такого позову є порушенням права позивача на доступ до суду, такий позов має бути розглянутий по суті на підставі поданих сторонами доказів та з урахуванням перехідних положень Закону № 4292-ІХ.
Окремо колегія суддів зауважує на правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2025 по справі № 127/8274/24, де вказано, що:
- обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню;
- у випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються;
- питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційну скаргу керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25 слід задовольнити, ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25 скасувати, а матеріали справи №911/896/25 повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Розподіл судових витрат
Оскільки суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України), а понесені судові витрати підлягають розподілу за результатами розгляду спору по суті судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст.281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25 задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 02.06.2025 у справі № 911/896/25 скасувати. 
3. Матеріали справи №911/896/25 повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано 28.05.2026.
Головуючий суддя І.М. Скрипка 
Судді А.О. Мальченко

А.І. Тищенко