РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2026 року	селище Петрове	Справа № 941/212/26	
 		Провадження № 2/941/440/26	

Петрівський районний суд Кіровоградської області
в складі: головуючого судді - Больбот А. Ю.
за участю: секретаря судового засідання - Больбот Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Петрове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:
ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» в електронній формі, через систему «Електронний суд», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1606718 від 07.12.2019 у розмірі 31060,00 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.12.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» був укладений кредитний договір № 1606718 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого відповідачка отримала 10000,00 грн.
ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» умови кредитного договору виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит на потрібну суму. Відповідачка зі свого боку не виконала умов кредитного договору.
11.09.2020 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» уклали договір відступлення прав вимоги № ККАУ-11092020. Згідно вищевказаного договору ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1606718 від 07.12.2019.
Станом на дату подання позову заборгованість відповідача перед позивачем становить 31060,00 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту – 10000,00 грн.; заборгованість за процентами – 21060,00 грн.
Ухвалою суду від 04.03.2026 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 
Цією ж ухвалою роз`яснено відповідачці порядок подання відзиву на позовну заяву та заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. 
06.04.2026 відповідачка надала до суду письмові пояснення по справі, якими прохала суд відмовити повністю у задоволенні позовної заяви мотивуючи це тим, що відповідно до пункту 1.2 договору № 1606718 позика надається строком на 30 (тридцять) днів. Договір було укладено 07.12.2019, отже кінцевим днем строку користування позикою є 06.01.2020 включно, а перебіг прострочення починається з 07.01.2020. Згідно з пунктом 3.6.2 договору, щоденне нарахування процентів за стандартною ставкою здійснюється не більше ніж до 90-го дня прострочення. Враховуючи зазначене, 90-й день прострочення припадає на 06.04.2020. Разом з тим, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, нарахування процентів здійснювалося і після спливу 90-го дня прострочення, що прямо суперечить умовам договору та нормам чинного законодавства. Таким чином, всупереч умовам укладеного кредитного договору, кредитор здійснював нарахування процентів та застосовував штрафні санкції у період з 07.04.2020 року по 29.06.2020. Згідно із п.1.5 кредитного договору, товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок, наданий клієнтом. На підтвердження факту перерахування коштів позивач посилається на лист про перерахування коштів кредиту, що додає до позовної заяви. Однак до позовної заяви не додано жодного первинного банківського документа, що підтверджував би існування карткових рахунків на ім`я « ОСОБА_1 », рух коштів, по таких карткових рахунках або перерахування коштів що надаються у позику.
14.05.2026 до Петрівського районного суду Кіровоградської області через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшли заперечення на пояснення відповідачки, у яких останній зазначив, що у період з 07.01.2020 по 05.02.2020 та з 06.02.2020 по 06.02.2020 відбулась пролонгація строку кредитного договору згідно умов, встановлених розділом 1 договору, оскільки ОСОБА_1 було здійснено платежі у розмірі нарахованих та несплачених процентів, що відповідає положенням пп.1.6.–1.7 Договору та підтверджує досягнення домовленості про продовження строку користування кредитом. Наданий позивачем лист про перерахування коштів кредиту містить необхідні реквізити, а, отже, може вважатися первинним документом і підтверджувати надання позичальнику кредитних коштів. Лист підтверджує, що кошти в розмірі 10000,00 грн. було успішно перераховано на банківську картку позичальника, яку він вказав при укладенні кредитного договору.
Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Розглянувши справу, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що 07.12.2019 між ОСОБА_1 та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» був укладений кредитний договір № 1606718 про надання споживчого кредиту, згідно з умовами якого відповідачка отримала 10000,00 грн. строком на 30 (тридцять) днів. Знижена процентна ставка – 1,53 %, стандартна – 1,80 % від суми позики за кожен день (п.п.1.1.-1.3 договору).
Згідно із п.1.5. кредитного договору, товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок, наданий клієнтом.
Як вбачається з 7 розділу договору та довідки про ідентифікацію, відповідачка підписала кредитний договір електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
11.09.2020 ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» уклали договір відступлення прав вимоги № ККАУ-11092020. Згідно вищевказаного договору ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1606718 від 07.12.2019.
Згідно із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 1606718 від 07.12.2019, заборгованість відповідачки становить 31060,00 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту – 10000,00 грн.; заборгованість за процентами – 21060,00 грн..
Позивачем до матеріалів позовної заяви долучено лист ТОВ ФК «ВЕЙ ФО ПЕЙ» від 16.12.2025 № 6520-ВП, відповідно до якого, між ТОВ ФК «ВЕЙ ФО ПЕЙ» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено угоду про переказ коштів № ВП-200417-1 від 20.04.2017. У листі вказано, що відповідно до зазначеної угоди, 07.12.2019 було успішно перераховано на платіжну картку: маску картки НОМЕР_1 кошти у розмірі 10000,00 грн.
Разом з тим, у п.1.5. кредитного договорувказано, що товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський картковий рахунок, наданий клієнтом. Однак посилання на платіжну картку: маску картки НОМЕР_1 у зазначеному пункті, реквізитах сторін кредитного договору, чи будь-де у тексті кредитного договору відсутнє.
Таким чином, позивачем не представлено суду доказів, того, що первісний кредитор виконав зобов`язання передбачене умовами кредитного договору № 1606718 від 07.12.2019, зокрема щодо перерахування грошових коштів у розмірі 10000,00 гривень на належну  ОСОБА_1 платіжну картку як і не надав доказів належності останній платіжної картки: маска картки НОМЕР_1 .
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно ч.2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно ч.4, 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язанні з нею.
Частиною 8 ст.11 цього Закону встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, із вказаного вбачається, що кредитний договір № 1606718 від 07.12.2019 був укладений в електронній формі.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 року у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо, безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
За змістом пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
У постанові від 30 січня 2018 року в справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц, від 14 квітня 2021 року по справі № 759/11453/20.
При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредитору документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.
Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Разом із тим, позивачем не було надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що позикодавцем були перераховані грошові кошти на картку відповідача в розмірах, що передбачені договором позики, а відповідач ці кошти отримав.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування, просив розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача.
Тобто, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Позивачем не наведено об`єктивних причин неможливості подання доказів, які підтверджують факт отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором № 1606718 від 07.12.2019.
Доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості за договорами не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.
При цьому судом враховано правові позиції викладені Верховним Судом у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18 та від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17.
З урахуванням того, що у наданих до позовної заяви матеріалах відсутні виписки з особових рахунків відповідача та саме рух коштів відповідно, суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт того, що відповідач дійсно отримав грошові кошти за кредитним договором, а також наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунках, як про це зазначає позивач.
За відсутності доказів про розмір наданого кредиту суд позбавлений законної можливості зробити висновок про належність, достовірність та достатність розрахунків, які є одностороннім документами позивача та не були погоджені з відповідачем.
Інформацію про рух коштів по рахунку позивачем не надано до суду.
За вказаних обставин, у зв`язку з не доведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів, а отже і обставин видачі кредитних коштів, з метою доведення виконання умов договору позики, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 1606718 від 07.12.2019 у заявленому в позові розмірі.
З огляду на викладене, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 1606718 від 07.12.2019 у розмірі 31060,00 грн. задоволенню не підлягають.
Вирішуючи згідно з вимогами ст.264 ЦПК України питання щодо розподілу між сторонами судових витрат, суд керується положенням ст.141 ЦПК України, за яким судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено - судові витрати покладаються на позивача і залишаються за ним.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 133, 141, 258-259, 263- 265, 274, 279, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення, яким закінчується апеляційне провадження.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення складено 15.05.2026.

Суддя А.Ю. Больбот