УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2026 року
м. Київ
справа № 761/25577/24
провадження № 51-903 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 січня 2026 року стосовно засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
установив:
14 жовтня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва ухвалив вирок, яким затвердив угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018100000000393 від 25 квітня 2018 року, укладену між прокурором ОСОБА_8 та засудженими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , за участі їх захисників. Цим вироком суд першої інстанції визнав винуватими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (у редакції від 26 квітня 2018 року)та призначив кожному окремо покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі ст. 75 КК України звільнив їх від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки із застосуванням ст. 77 КК України без конфіскації майна, поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Захисник ОСОБА_4 , не погодившись із цим судовим рішенням, подав в інтересах ОСОБА_5 апеляційну скаргу, у якій порушував питання про скасування вироку і призначення нового розгляду кримінального провадження стосовно засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог він, зокрема, зазначав, що вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки грубо порушує права та законні інтереси ОСОБА_5 , який знеособлений у вироку, проте може бути ідентифікований як співучасник та один з організаторів злочину, хоча обвинувачення у цьому кримінальному провадженні йому не висунуто.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на оскаржуваний вирок було прийнято до розгляду апеляційним судом.
За результатами перевірки доводів захисника ухвалою Київського апеляційного суду від 12 січня 2026 року апеляційну скаргу задоволено частково, а вирок змінено.
Виключено з мотивувальної частини рішення посилання на певні обставини, пов`язані з «Особою 2» із зазначенням нумерації аркушів вироку. 
В іншій частині вирок залишено без зміни.
Захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 оскаржив вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в касаційному порядку.
21 квітня 2026 року колегія суддів Касаційного кримінального суду (далі - ККС), перевіривши скаргу на виконання захисником вимог процесуального закону дійшла висновку, що скарга подана без дотримання вимог ст. 427 КПК України, оскільки всупереч законодавчим приписам в поданій скарзі не викладено обґрунтування допущення судом першої інстанції таких порушень норм процесуального права, які в силу ст. 412 КПК України є істотними і тягнуть за собою обов`язкове скасування вироку, ухваленого на підставі угоди між прокурором та засудженими про визнання винуватості.Крім того, попри те, що вирок ревізувався в порядку апеляційної процедури, у поданій скарзі не містилося доводів на підтвердження допущення апеляційним судом таких порушень закону, які з урахуванням статей 370, 419 КПК України є істотними, і зумовлюють обов`язкове скасування постановленої ухвали.
У межах наданого судом строку захисник подав нову редакцію касаційної скарги у якій порушує питання про скасування вироку і ухвали з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і просить призначити новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у суді першої інстанції в загальному порядку.
У касаційній скарзі він посилається на перелік норм Глави 35 КПК України, які на думку, захисника, є підставою для обов`язкового скасування вироку та ухвали апеляційного суду. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили презумпцію невинуватості, право на справедливий суд, межі судового розгляду. 
Основні доводи зводяться до того, що суд затвердив угоду, умови якої суперечать процесуальному закону та інтересам засуджених; повторно уклав угоду в одному кримінальному провадженні; визнав засуджених винуватими без оцінки доказів; незаконно визначив одного потерпілого замість іншого; не вирішив питання інституту давності; не перевірив реабілітуючі підстави щодо закриття кримінального провадження через відсутність події або складу кримінального правопорушення та ухвалив вирок без участі осіб чиї права зачіпаються.
Апеляційний суд, у порушення ст. 419 КПК України не надав відповідей на всі доводи його апеляційної скарги і доповнення до неї. 
Тобто, у новій редакції касаційної скарги, окрім доводів щодо незаконності ухвали апеляційного суду, наведені захисником твердження про порушення судом першої інстанції вимог КПК України та інші аргументи, які спрямовані фактично на оскарження затвердження судом угоди про визнання винуватості та змісту вироку суду першої інстанції стосовно засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Проте, такі доводи виходять за межі повноважень захисника, який подає касаційну скаргу в інтересах ОСОБА_5 , а не засуджених.
Тому, колегія суддів касаційного суду перевіряє доводи касаційної скарги лише щодо законності ухвали апеляційного суду, а не вироку по суті.
Водночас з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК України, вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених статтею 394 цього Кодексу.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, у постанові від 3 березня 2016 року (справа № 5-347 кс 15) зазначено, що конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду в постанові від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 сформулювала такий висновок: суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи. Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
Отже, доводи наведені захисником у касаційній скарзі щодо порушення процесуальних прав ОСОБА_5 спростовуються змістом оскаржуваної ухвали апеляційного суду. 
Відповідно до змісту ухвали апеляційного суду, Київський апеляційний суд розглянув скаргу адвоката ОСОБА_4 , подану в інтересах ОСОБА_5 , на вирок, яким затверджено угоду про визнання винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Суд встановив, що у вироку є посилання на злочинні дії «Особи 2», яку за твердженнями захисника можна ідентифікувати як ОСОБА_5 . Дійшов висновку, що такі посилання порушують презумпцію невинуватості, оскільки «Особа 2» не є обвинуваченою у цьому кримінальному провадженні, а суд першої інстанції фактично оцінив його дії та встановив щодо нього преюдиційні факти.
Водночас апеляційний суд не знайшов підстав для скасування вироку в частині затвердження угоди про визнання винуватості, оскільки умови угоди не суперечили процесуальному закону, були відсутні дані про порушення прав сторін, а доводи про повторність угоди та не дослідження статусу потерпіло не знайшли підтвердження.
За результатами апеляційного розгляду суд частково задовольнив вимоги захисника та змінив вирок.
Виключив з вироку посилання на згадки про злочинні дії «Особа 2», зокрема твердження про змову, розроблення плану, злочинні наміри та участь у правочинах у 2008 - 2012 роках. В іншій частині вирок залишив без зміни.
Тобто, суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи апеляційну скаргу захисника, виключив з мотивувальної частини вироку посилання суду на «Особу 2», тому відсутні офіційні висновки та припущення, що суд розглядав ОСОБА_5 як винуватим.
Відповідно до практики ККС у постанові від 8 квітня 2020 року (справа № 397/369/17) міститься висновок, що виключення апеляційним судом посилання у вироку на конкретних осіб, як співучасників інкримінованих засудженим злочинів свідчить про відсутність встановлених преюдиціальних фактів щодо іншої особи. Невизнання своєї вини іншими особами, матеріали стосовно яких розглядаються в окремому провадженні, не може бути правовою підставою для скасування вироку на підставі угоди про визнання винуватості щодо осіб, які погодились на укладення угод.
Отже, ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення. 
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги, які є аналогічними касаційної скарги захисника та мотивував свої висновки.
Посилання захисника у касаційній скарзі на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до яких презумпція невинуватості вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону, у даному випадку є безпідставними. 
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що прохання захисника про скасування вироку суду, який був переглянутий в апеляційному порядку, не відповідатиме вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 жовтня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 січня 2026 року стосовно засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1  ОСОБА_2 ОСОБА_3