ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. Справа№ 910/8528/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Андрієнка В.В.
суддів: Шапрана В.В. 
Буравльова С.І. 

секретар судового засідання – Король Д.А.
учасники справи:
від позивача : Левченко В.В.;
від відповідача : не з`явився. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Політичної партії «Європейська Солідарність»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2025
у справі № 910/8528/25 (суддя Селівон А.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Підприємство "Київ"
до Політичної партії "Європейська Солідарність"
про стягнення 1 457 142,86 грн

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Підприємство "КИЇВ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Політичної партії "Європейська Солідарність" про стягнення 1 457 142,86 грн неустойки.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 по справі № 910/8528/25 позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Політична партія «Європейська Солідарність» звернулась з апеляційною скаргою, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 по справі № 910/8528/25 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована неправомірністю нарахування позивачем штрафних санкцій, недотримання позивачем порядку одностороннього розірвання договору оренди, зокрема, передбаченого п.п. 9.4, 9.9 останнього. Апелянт не погоджується з визначеним позивачем моментом, з якого договір є розірваним в односторонньому порядку та строком звільнення спірних приміщень.
03.02.2026 через систему «Електронний суд» ТОВ "Підприємство "КИЇВ" було подано відзив на апеляційну скаргу у якому позивач просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Політичної партії «Європейська Солідарність» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 у справі № 910/8528/25, розгляд апеляційної скарги призначено на 12.02.2026. 
11.02.2026 ухвалою Північного апеляційного господарського суду призначено до розгляду справу №910/8528/25 за апеляційною скаргою Політичної партії «Європейська Солідарність» на 25.03.2026.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2026 оголошено перерву у судовому засіданні до 15.04.2026. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів встановила, що 25.07.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ» (орендодавець) та Політичною партією «Європейська солідарність» (найменування змінено з Партії «Блок Петра Порошенка «Солідарність»; орендар) було укладено Договір №к-132 оренди нежитлових приміщень (далі — Договір). На підставі пункту 1.1 вказаного Договору орендодавець зобов`язався передати орендарю в строкове платне користування (в оренду) нежитлові приміщення, визначені в пункті 1.2 цього правочину, а орендар — прийняти об`єкт оренди та своєчасно й у повному обсязі сплачувати орендодавцю визначену орендну плату.
Згідно з переліком об`єктів, викладеним у пункті 1.2 Договору, в оренду передаються нежитлові приміщення загальною площею 301,0 кв.м, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, 16, на першому та другому поверхах будівлі (літера «М»), а саме:
— 266 кв.м на першому поверсі будівлі (літера «М»);
— 35 кв.м на другому поверсі будівлі (літера «М»).
Шляхом погодження умов, викладених у Розділах 2– 10 Договору, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, врегулювавши порядок передачі, використання та повернення орендованого майна, розмір та структуру орендної плати та інших супутніх платежів, обсяг прав та обов`язків сторін, заходи взаємної відповідальності за порушення зобов`язань, а також строк дії договору та інші суттєві умови.
Апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно до імперативних вимог статті 180 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
У свою чергу, системний аналіз положень частини 1 статті 763 Цивільного кодексу України свідчить про те, що договір найму укладається на строк, безпосередньо встановлений та погоджений сторонами у тексті правочину.
Вказані норми кореспондують із приписами частини 4 статті 284 Господарського кодексу України, згідно з якими термін дії договору оренди визначається виключно за взаємним погодженням сторін.
Із законодавчих приписів статті 631 Цивільного кодексу України вбачається, що строком дії договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої суб`єктивні права та зобов`язані виконати покладені на них обов`язки відповідно до умов цього правочину.
Реалізуючи принципи свободи договору, у пункті 4.1 Договору сторони встановили, що цей правочин набирає чинності та вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення відбитками їх печаток, визначивши строк його дії до 31.06.2018 року.
Як встановлено судом під час дослідження доказів, у подальшому шляхом вільного волевиявлення між сторонами було підписано ряд Додаткових угод до Договору, якими вносилися зміни щодо: продовження строку оренди майна, погодженого в пункті 4.1 Договору; зміни (збільшення/зменшення) загальної площі орендованих приміщень; а також перерахунку та зміни розміру щомісячної орендної плати.
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду констатує, що зазначений Договір та Додаткові угоди до нього підписані повноважними представниками орендодавця і орендаря, а також скріплені відбитками печаток відповідних юридичних осіб.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що за своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором найму (оренди), правове регулювання якого здійснюється нормами глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з приписами статті 283 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності, при цьому у користування передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).
В силу вимог частини 6 зазначеної статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Аналогічне за змістом нормативне визначення договору оренди закріплено законодавцем у статті 759 Цивільного кодексу України.
Відповідно до імперативних положень частини 1 статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
За змістом законодавчих приписів статті 765 Цивільного кодексу України на наймодавця покладено обов`язок передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, безпосередньо встановлений договором найму.
Реалізуючи право на вільне визначення умов правочину, у пункті 2.1 Договору сторони погодили, що передача орендодавцем приміщення у користування орендаря здійснюється на підставі акта приймання-передачі нежитлових приміщень, який підписується уповноваженими представниками сторін та є невід`ємною частиною цього Договору.
Згідно з пунктом 2.2 Договору передача орендодавцем приміщень здійснюється у стані відповідно до опису приміщень та устаткування, що міститься у Додатку № 2 до Договору, який визнається сторонами належним станом, що повністю відповідає умовам цього Договору.
Як встановлено судом під час дослідження матеріалів справи, підтверджено твердженнями позивача та не заперечувалося відповідачем, на виконання умов Договору позивач як орендодавець передав, а відповідач як орендар прийняв у тимчасове платне користування вищезазначені приміщення загальною площею 310,0 кв.м, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, 16, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію Акта приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.08.2017 року, підписаного представниками обох сторін та скріпленого відбитками їх печаток.
Крім того, 13.11.2018 року сторонами було укладено Додаткову угоду № 02 до Договору, за умовами пункту 1 якої сторони дійшли взаємної згоди з 01 грудня 2018 року зменшити загальну площу орендованих приміщень з 301,0 кв.м до 266,0 кв.м, у зв`язку з чим виклали пункт 1.2 Договору в такій редакції: « 1.2. Нерухомим майном, що передається в оренду за даним Договором, є нежилі приміщення загальною площею 266,0 кв.м, розташовані на першому поверсі будівлі побутового корпусу із столовою (літера «М»), яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, 16.».
На виконання умов зазначеної Додаткової угоди 30.11.2018 року між сторонами було підписано та скріплено відбитками їх печаток Акт приймання-передачі (повернення) приміщень до Договору, відповідно до якого позивач прийняв, а відповідач повернув нежилі приміщення загальною площею 35,0 кв.м.
Водночас Додатковою угодою № 04 від 15.10.2019 року до Договору сторони погодили з 01 листопада 2019 року збільшення загальної площі орендованих за Договором оренди приміщень з 266,0 кв.м до 450,0 кв.м, у зв`язку з чим пункт 1.2 Договору було викладено у новій відповідній редакції.
При цьому згідно з Актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.11.2019 року позивач додатково передав, а відповідач — прийняв у тимчасове платне користування зазначені приміщення загальною площею 184,0 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Лаврська, 16.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що факт отримання нерухомого майна в оренду, його технічні характеристики, а також обставини подальшого користування ним сторонами процесу під час розгляду справи не заперечувались.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що орендодавцем було належним чином та у повному обсязі виконано свій договірний обов`язок щодо передачі на підставі Договору оренди (з урахуванням укладених додаткових угод) у користування Політичній партії «Європейська солідарність» нерухомого майна — нежитлового приміщення площею 450,0 кв.м, розташованого на першому поверсі будівлі побутового корпусу із столовою (літера «М») за адресою: 01016, м. Київ, вул. Лаврська, 16, а відповідачем, у свою чергу, прийнято вказане майно у строкове платне користування без будь-яких зауважень чи застережень.
Водночас згідно з положеннями пункту 4.2 Договору сторони визначили, що строк оренди приміщень за цим правочином починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі приміщення та закінчується 31.07.2018 року.
Зокрема, 19.07.2018 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 1, за умовами якої строк оренди, передбачений пунктом 4.1 Договору, продовжено до 31 липня 2019 року включно, а в подальшому Додатковою угодою від 03.12.2019 року № 5/01 строк дії зазначеної оренди сторони продовжили до 31 грудня 2021 року.
Відповідно до імперативних приписів частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за взаємною домовленістю сторін.
За змістом законодавчих положень статті 762 Цивільного кодексу України та статті 286 Господарського кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, при цьому плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інший порядок та строки не встановлені безпосередньо у договорі.
Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що орендна плата є фіксованим платежем, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків власної господарської діяльності, при цьому розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених чинним законодавством, тоді як строки внесення орендної плати визначаються виключно в договорі.
Реалізуючи принципи свободи договору, у пунктах 6.1, 6.2 Договору сторони погодили, що орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями за цим договором, встановлюється за їх взаємною домовленістю у розмірі 183,06 грн з ПДВ за 1 кв.м приміщень на місяць, а загальна сума місячної орендної плати, яка підлягає сплаті орендарем за користування приміщеннями, визначається шляхом множення щомісячного орендного платежу, вказаного у пункті 6.1 договору, на площу приміщення, зазначену в пункті 1.2 договору, що становить 55 101,06 грн з ПДВ.
Згідно з правовим регулюванням, установленим у пункті 6.3 Договору, орендар здійснює сплату орендної плати виключно за рахунок грошових коштів, отриманих з державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 6331020 "Фінансування статутної діяльності політичних партій".
За змістом пунктів 6.5, 6.14 Договору орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у договорі (якщо про реквізити іншого рахунку не буде письмово повідомлено позивачем), за кожний поточний місяць не пізніше 10 числа кожного місяця, протягом якого відповідач фактично використовував приміщення на підставі цього договору, а в інших випадках, не врегульованих договором, розмір орендної плати, встановлений цим договором, може бути змінений за взаємною домовленістю сторін, що оформлюється шляхом підписання відповідної додаткової угоди до цього договору.
Поряд із цим, шляхом укладення Додаткової угоди № 02 від 13.11.2018 року до Договору сторони у зв`язку зі зменшенням загальної площі орендованих приміщень дійшли згоди з 01.12.2018 року встановити загальну суму щомісячної орендної плати в розмірі 48 693,96 грн з ПДВ.
Додатковою угодою № 03 від 21.12.2018 року до Договору сторонами погоджено нову ціну орендної плати у розмірі 336,00 грн за 1 кв.м на місяць, а загальну суму місячної орендної плати встановлено в розмірі 89 376,00 грн з ПДВ.
У зв`язку зі збільшенням площі орендованих приміщень, на підставі Додаткової угоди № 04 від 15.10.2019 року сторони погодили збільшення з 1 листопада 2019 року розміру орендної плати до 400,00 грн за 1 кв.м на місяць, визначивши загальну суму місячної орендної плати у розмірі 180 000,00 грн з ПДВ.
Окрім цього, 28.11.2019 року між сторонами було укладено Додаткову угоду № 5, за умовами якої з вказаної дати припинено дію пунктів 6.16., 6.16. Договору, що регулювали питання надання послуг з утримання орендованого приміщення та порядок здійснення розрахунків за ці послуги.
Додатковими угодами № 6 від 1 квітня 2020 року, № 7 від 30 квітня 2020 року, № 8 від 27 травня 2020 року, № 9 від 22 червня 2020 року, № 10 від 23 липня 2020 року та № 11 від 31 грудня 2020 року на період з 1 квітня 2020 року по 31 січня 2021 року сторонами встановлено розмір орендної плати з 1 квітня 2020 року у сумі 200,00 грн за 1 кв.м, що становить 90 000,00 грн з ПДВ загальної суми орендної плати за місяць.
На підставі Додаткової угоди № 12 від 24.02.2022 року сторони дійшли взаємної згоди щодо встановлення в період з 01.03.2022 року по 31.05.2022 року (включно) щомісячної загальної суми орендної плати за Договором у розмірі 100,00 грн з ПДВ.
Додатковою угодою № 13 від 19.05.2022 року сторонами погоджено, що в період з 01.06.2022 року по 31.08.2022 року (включно) щомісячна загальна сума орендної плати за Договором становить 100,00 грн з ПДВ.
Шляхом укладення додаткових угод № 14 від 30.08.2022 року, № 15 від 26.09.2022 року, № 16 від 28.10.2022 року, № 17 від 28.11.2022 року та № 18 від 28.12.2022 року сторони дійшли взаємної згоди про те, що в період з 01.09.2022 року по 31.01.2023 року (включно) загальна сума місячної орендної плати становить 90 000,00 грн з ПДВ.
Матеріали справи не містять доказів узгодження сторонами інших строків та порядку сплати орендної плати за Договором.
Відповідно до приписів пункту 7.4.3 Договору на орендаря покладено обов`язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.
Як зазначає позивач, у період з жовтня 2019 року відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання за Договором щодо сплати орендних платежів, у зв`язку з чим утворилася відповідна заборгованість. З метою стягнення вказаної заборгованості зі сплати орендної плати та нарахованих за прострочення виконання зобов`язання штрафних санкцій у судовому порядку, позивач звертався до суду з позовними вимогами про стягнення з Політичної партії «Європейська солідарність» грошових коштів, за результатами розгляду яких:
— рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2022 року у справі № 910/13704/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2022 року та постановою Верховного Суду від 22.02.2023 року, стягнуто, зокрема, заборгованість зі сплати орендних платежів за Договором за період з жовтня 2019 року по серпень 2021 року;
— рішенням Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 року у справі № 910/4719/23, зміненим в частині стягнення суми пені та залишеним без змін в іншій частині постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2024 року та постановою Верховного Суду від 16.04.2024 року, стягнуто, зокрема, заборгованість зі сплати орендних платежів за Договором за період з вересня 2021 року по березень 2023 року;
— рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 року у справі № 910/926/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 року, стягнуто, зокрема, заборгованість зі сплати орендних платежів за Договором за період з квітня 2023 року по червень 2023 року, а також неустойку в розмірі подвійної орендної плати за неправомірне користування приміщенням за період з 07.07.2023 року по 15.01.2024 року;
— рішенням Господарського суду міста Києва від 24.03.2025 року у справі № 910/1474/25, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача неустойку в розмірі подвійної плати за неправомірне користування приміщенням за період з 16.01.2024 року по 04.02.2025 року.
Пунктом 7.3.3 Договору передбачено право орендодавця відмовитися від договору або вимагати дострокового розірвання договору у випадках, передбачених договором та чинним законодавством України, а пунктом 7.4.3 Договору закріплено обов`язок орендаря своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.
Згідно з пунктом 9.4 Договору орендодавець має право в односторонньому порядку відмовитися від договору та вимагати повернення приміщень у разі порушення орендарем строку сплати орендної плати та/або комунальних платежів, встановлених договором, більше ніж на 30 (тридцять) календарних днів (незалежно від часткової сплати). У цьому випадку орендодавець надсилає на адресу орендаря письмове повідомлення про дострокове припинення цього договору у зв`язку з порушенням орендарем строків оплати орендних та інших платежів, передбачених договором.
Пунктом 9.9 Договору визначено, що про дострокове розірвання дії договору сторона письмово повідомляє іншу сторону шляхом вручення повноважному представнику іншої сторони відповідного повідомлення особисто в руки під розпис або шляхом надсилання такого повідомлення листом з рекомендованим повідомленням про вручення за адресою місцезнаходження сторони, визначеною договором. Датою повідомлення про дострокове розірвання дії договору вважається дата вручення відповідного повідомлення під розпис представнику відповідної сторони. У випадку, коли повідомлення про дострокове розірвання договору надсилалося рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням про вручення, датою повідомлення про дострокове розірвання дії договору вважається дата його отримання одержувачем (однією із сторін).
Пунктом 9.12 Договору передбачено, що у разі дострокового розірвання договору орендар зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з дати припинення договору звільнити приміщення та повернути їх орендодавцеві.
Як встановлено судом першої інстанції на підставі наявних у матеріалах справи доказів та зазначено позивачем у позовній заяві, у зв`язку з порушенням відповідачем строків сплати орендних та інших платежів за Договором, орендодавець направив на адресу відповідача лист-повідомлення № 109 від 29.06.2023 року. У вказаному повідомленні позивач наголосив, що в період з листопада 2019 року по дату підписання листа (понад три роки) відповідач систематично порушував зобов`язання щодо сплати платежів за Договором оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 року. З огляду на викладене та керуючись положеннями пункту 9.4 Договору, позивач заявив про односторонню відмову від Договору оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 року з 03.07.2023 року, а також висунув вимогу звільнити орендовані приміщення у строк до 06.07.2023 року включно та повернути їх за актом приймання-передачі (повернення) шляхом його підписання. Зазначений лист був отриманий відповідачем 03.07.2023 року.
Не погоджуючись із вказаним одностороннім правочином орендодавця про відмову від Договору оренди та посилаючись на те, що одностороння відмова Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІДПРИЄМСТВО «КИЇВ» від Договору оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 року суперечить засадам розумності та справедливості, а також порушує норми пункту 6 частини 1 статті 3 та частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, Політична партія «Європейська Солідарність» звернулася до суду з позовом про визнання недійсним правочину у вигляді односторонньої відмови Товариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ» від договору оренди нежитлових приміщень № к-132 від 25.07.2017 року, укладеного між Політичною партією «Європейська солідарність» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Київ».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 року у справі № 910/12350/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 року, у задоволенні позовних вимог Політичної партії «Європейська солідарність» про визнання недійсним одностороннього правочину (викладеного у повідомленні за вих. № 109 від 26.06.2023 року) відмовлено повністю.
Зокрема, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог орендаря, господарський суд у справі № 910/12350/23 виходив з того, що право орендодавця на одностороннє розірвання правочину безпосередньо передбачено умовами Договору, а з огляду на допущене відповідачем прострочення оплати тривалістю понад 30 календарних днів, реалізована позивачем одностороння відмова (сформульована в листі за вих. № 109 від 26.06.2023 року) визнана судом правомірною, що констатує факт припинення дії спірного договору оренди в односторонньому порядку з 03.07.2023 року.
Поряд з цим, обставини одностороннього припинення договірних відносин між сторонами з 03.07.2023 року також встановлені та підтверджені під час розгляду господарських справ № 910/926/24 та № 910/1474/25.
Колегія суддів наголошує, що невід`ємною складовою верховенства права виступає принцип правової певності, зміст якого, окрім іншого, визначає недопустимість перегляду чи поставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили (пункт 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).
У свою чергу, Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що правова визначеність як фундаментальний аспект верховенства права вимагає остаточності судових рішень та відсутності сумнівів щодо їх правомірності (рішення у справі «Brumarescu v. Romania» від 28.10.1999 року, заява № 28342/95, § 61). Додатково вказано, що формування суперечливої практики в межах вищого судового органу держави здатне підірвати суспільну довіру до правосуддя та перетворити такий орган на джерело правової невизначеності (рішення у справі «Lupeni Greek Catholic Parish and Others v. Romania» від 29.11.2016 року, заява № 76943/11, § 123). Відповідно, ухвалені судами акти мають бути розумно передбачуваними для суб`єктів права (рішення у справі «S.W. v. The United Kingdom» від 22.11.1995 року, заява № 20166/92, § 36).
Аналогічний підхід відображено у приписах частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких обставини, зафіксовані судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, звільняються від доказування під час розгляду іншого спору за участю тих самих осіб (або особи, щодо якої ці обставини встановлено), якщо інше прямо не передбачено законом.
Для врахування преюдиціального значення таких фактів процесуальний статус зазначених осіб у попередніх судових процесах (позивач, відповідач чи третя особа) не має юридичного значення.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Наведений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 922/2391/16.
Ураховуючи викладене, фактичні дані, встановлені вищезазначеними судовими актами, які набрали законної сили, зокрема щодо тривалого невиконання відповідачем зобов`язань зі сплати орендної плати за Договором з жовтня 2019 року, припинення спірного Договору з 03.07.2023 року внаслідок односторонньої відмови орендодавця на підставі пункту 9.4 Договору, а також за відсутності доказів повернення відповідачем орендованих приміщень позивачу у строк до 07.07.2023 року, згідно з імперативними вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України є преюдиційними для цієї справи та не підлягають повторному доказуванню.
Частинами 1, 2 статті 785 Цивільного кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
Положеннями пункту 9.12 Договору передбачено, що у випадку дострокового розірвання договору орендар зобов`язаний протягом 3 (трьох) робочих днів з дати припинення договору звільнити приміщення та повернути їх орендодавцеві.
Зміст умов спірного Договору та норми чинного законодавства встановлюють безумовний обов`язок відповідача як орендаря повернути майно з оренди у разі дострокового припинення договору, що з урахуванням повідомлення № 109 від 26.06.2023 року та вимог пункту 9.12 Договору мало бути вчинено у строк до 06.07.2023 року включно, тобто протягом 3 (трьох) робочих днів з дати припинення договірних відносин.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Правові засади господарських зобов`язань визначені частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України, згідно з якою господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Приписами статті 629 Цивільного кодексу України закріплено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Правові стандарти виконання зобов`язань, закріплені статтями 525, 526 Цивільного кодексу України та статтею 193 Господарського кодексу України, визначають, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору, а за відсутності таких умов та вимог — відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Положеннями статті 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України на кожну сторону покладено обов`язок вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
За змістом статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
В силу приписів статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Між тим, як зазначає позивач, встановлено судом у справі № 910/1474/25 та вбачається з матеріалів цієї справи, відповідач свого обов`язку щодо звільнення орендованого приміщення та повернення його позивачу як у визначений Договором строк, так і станом на дату звернення до суду з позовом, не виконав. Оскільки відповідач продовжує безпідставно користуватися майном всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства і умовам Договору оренди, позивач, посилаючись на частину 2 статті 785 Цивільного кодексу України, заявив позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки за користування майном після припинення Договору оренди у розмірі подвійної орендної плати за період з 05.02.2025 року по 30.06.2025 року в сумі 1 457 142,86 грн.
Законодавчі гарантії, закріплені статтею 16 Цивільного кодексу України, визначають право кожної особи звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
Конституційні основи правосуддя, регламентовані статтею 124, пунктами 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, а також статтями 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України, встановлюють, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Процесуальні критерії визначення доказів урегульовані статтею 73 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стандарти оцінки доказової бази закріплені статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язок доказування, покладений на учасників справи статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Розподіл процесуальних обов`язків, регламентований статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, передбачає, що тягар доказування та подання доказів покладено безпосередньо на сторін та інших учасників судового процесу, тоді як суд забезпечує створення необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування норм матеріального та процесуального права.
З огляду на матеріали справи, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів звільнення орендованих приміщень ані у визначений Договором строк, ані на момент звернення позивача з позовом, ані протягом розгляду цього спору по суті.
Нормами пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що розірвання договору виступає правовою підставою для припинення зобов`язання.
Положеннями частини 2 статті 653 Цивільного кодексу України визначено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
В силу приписів частини 3 статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
У відповідності до частини 4 статті 291 Господарського кодексу України правові наслідки припинення договору оренди визначаються згідно з умовами регулювання договору найму Цивільним кодексом України.
Зважаючи на викладене та враховуючи висновки судів у раніше розглянутих справах, спірний Договір оренди є припиненим (розірваним) з 03.07.2023 року внаслідок односторонньої відмови орендодавця від правочину.
Судова практика та доктрина цивільного права визначають, що правова природа плати за користування майном (орендної плати) безпосередньо пов`язана з фактом правомірного володіння та користування річчю протягом погодженого строку, а обов`язок щодо здійснення таких платежів є істотною ознакою орендних відносин в силу регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України та статей 283, 284, 286 Господарського кодексу України. Натомість із припиненням договірних обов`язків за Договором у наймача (орендаря) виникає нове самостійне зобов`язання — негайно повернути об`єкт оренди наймодавцеві.
З моменту припинення дії Договору невиконання або неналежне виконання обов`язку з негайного повернення майна констатує факт неправомірного користування цим майном. За таких обставин права та обов`язки сторін переходять із площини регулятивних правовідносин у сферу охоронних правовідносин і підлягають правовому регулюванню за частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка імперативно визначає наслідки невиконання обов`язку з повернення речі наймодавцеві.
Зміст приписів статті 785 Цивільного кодексу України імперативно визначає, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Матеріали справи не містять доказів повернення відповідачем об`єкта оренди позивачеві, зокрема передачі ключів від приміщення та прийняття майна за відповідним актом приймання-передачі (повернення) згідно з вимогами пунктів 5.1 та 5.2 Договору.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що з моменту припинення дії договору оренди подальше володіння та користування майном втрачає правову підставу та є неправомірним. Невиконання орендарем обов`язку щодо повернення речі після закінчення строку дії договору оренди наділяє орендодавця правом звернутися до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за весь час прострочення (частина 2 статті 785 Цивільного кодексу України), під час розгляду якого відповідач не позбавлений процесуальної можливості спростувати доводи позивача щодо неповернення майна або довести відсутність своєї вини у такому неповерненні.
У свою чергу, пунктом 8.8 Договору сторони узгодили, що у випадку порушення орендарем строку повернення приміщень, визначеного цим договором (на письмову вимогу орендодавця), орендар сплачує на користь орендодавця неустойку в розмірі подвійної орендної плати за користування приміщеннями за час прострочення.
За своєю правовою природою неустойка, передбачена частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка підлягає застосуванню після припинення дії договору у разі невиконання наймачем обов`язку з негайного повернення речі, та виступає належним способом захисту порушених прав та інтересів орендодавця. Застосування до орендаря, який порушив зобов`язання, зазначеного заходу відповідальності пов`язується з наявністю його вини (умислу або необережності) в силу загальних приписів статті 614 Цивільного кодексу України.
Таким чином, незалежно від обраного сторонами в договорі способу регламентації відносин на випадок несвоєчасного виконання орендарем обов`язку щодо повернення майна та продовження користування ним після припинення договору, такі правовідносини підпадають під виключне регулювання частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України та не можуть бути врегульовані в інший спосіб.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 року у справі № 910/11131/19.
Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що порушення наймачем закріпленого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у належному стані з урахуванням нормального зносу або відповідно до узгоджених умов Договору) після припинення дії договору кваліфікується як делікт, що трансформує правовідносини в охоронні та зумовлює право наймодавця на застосування до боржника визначеної частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України міри майнової відповідальності у вигляді неустойки в розмірі подвійної плати за весь період прострочення.
Спеціальний правовий режим неустойки за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України обумовлений тим, що обов`язок наймача з повернення об`єкта оренди є майновим і актуалізується саме після припинення договірних обов`язків. За таких обставин наймодавець позбавлений можливості використовувати щодо недобросовісного контрагента інші ефективні важелі впливу задля забезпечення виконання зазначеного зобов`язання, окрім реалізації права на стягнення неустойки у подвійному розмірі плати за користування майном.
Згідно з вимогами частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України, під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Тотожне правило закріплено положеннями частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
З огляду на вказані процесуальні імперативи, судом враховано наведену в постанові від 19.04.2021 року у справі № 910/11131/19 правову позицію Верховного Суду щодо відступу від раніше сформованого протилежного підходу (викладеного в постановах від 14.11.2018 року у справі № 924/195/16 та від 11.05.2018 року у справі № 926/2119/17), за змістом якого обов`язок орендаря зі сплати орендної плати за час фактичного утримання майна не припинявся зі спливом строку дії договору, оскільки пов`язувався не з моментом закінчення дії правочину, а з датою підписання сторонами акта приймання-передачі (повернення) об`єкта оренди.
Згідно з частиною 1 статті 614 Цивільного кодексу України, суб`єкт, який порушив зобов`язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому особа визнається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Настання правових наслідків, регламентованих частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з обов`язковою наявністю вини (умислу або необережності) у діях особи, яка допустила порушення, відповідно до загальних критеріїв статті 614 цього Кодексу. Застосування зазначеної форми відповідальності актуалізується за умови встановлення судом фактичної можливості орендаря передати об`єкт оренди та наявності умисного невиконання ним цього обов`язку.
Аналогічний правовий підхід відображено у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 914/4238/15, від 24.04.2018 року у справі № 910/14032/17, від 09.09.2019 року у справі № 910/16362/18, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 року у справі № 910/11131/19.
Апеляційним судом також враховуються обставини, зафіксовані рішенням Господарського суду міста Києва від 12.02.2024 року у справі № 910/12350/23, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.08.2024 року, яким констатовано факт припинення (розірвання) Договору оренди № к-132 від 25.07.2017 року в односторонньому порядку з 03.07.2023 року. Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2024 року у справі № 910/926/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2025 року, підтверджено наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за неправомірне користування майном за період з 07.07.2023 року по 15.01.2024 року на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України.
Ураховуючи викладені обставини, оскільки матеріалами справи підтверджується невиконання відповідачем як орендарем обов`язку з негайного повернення спірного приміщення у визначеному Договором порядку після його розірвання в односторонньому порядку з 03.07.2023 року, колегія суддів констатує факт неправомірного користування відповідачем орендованим нежитловим приміщенням після вказаної дати. Наведене є обов`язковою умовою для притягнення орендаря до відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, що свідчить про обґрунтованість застосування такої санкції та наявність підстав для стягнення з відповідача нарахованої неустойки за період з 05.02.2025 року по 30.06.2025 року.
Процесуальні імперативи, закладені у статті 86 Господарського процесуального кодексу України, зобов`язують господарський суд з`ясовувати обставини щодо правильності здійснення позивачем розрахунку та проводити всебічну оцінку доказів, на яких такий розрахунок ґрунтується. У випадку виявлення помилок у наданих нарахуваннях, господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає коректні суми штрафних санкцій та інших нарахувань, зумовлених порушенням зобов`язання, не виходячи при цьому за межі встановленого позивачем часового періоду та заявленого граничного розміру відповідних стягнень.
Відтак, встановлюючи обсяг грошових зобов`язань за Договором, зокрема в частині нарахування неустойки, суд зобов`язаний належним чином дослідити наданий стороною доказ у вигляді розрахунку заборгованості, перевірити його арифметичну точність і відповідність нормам права, а також оцінити в сукупності з іншими матеріалами справи. У разі повного або часткового відхилення розрахунку позивача, на суд покладається процесуальний обов`язок навести чіткі правові аргументи на його спростування та відобразити в судовому акті власний альтернативний розрахунок.
Зі свого боку, відповідач не надав суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або деталізованих заперечень щодо структури нарахувань, оскільки заперечував проти позову в цілому.
Колегія суддів зазначає, що Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 20.11.2020 року у справі № 916/1319/19 дійшла висновку, за яким під час обчислення розміру неустойки на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору, до її складу не включається податок на додану вартість, який підлягав би сплаті орендарем на користь орендодавця за умови правомірного використання об`єкта найму.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку неустойки у сумі 1 457 142,86 грн за неправомірне користування майном після припинення Договору оренди у розмірі подвійної орендної плати, апеляційний суд встановив, що він повністю відповідає вимогам цивільного законодавства та погодженим умовам Договору. Нарахування санкції проведено виходячи із визначеного у пункті 6.2 Договору (в редакції додаткової угоди № 04 від 15.10.2019 року) розміру щомісячної орендної плати без урахування податку на додану вартість.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки є обґрунтованими та підлягають задоволенню в заявленій сумі 1 457 142,86 грн.
Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 у справі № 910/8528/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Політичної партії «Європейська Солідарність» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 у справі № 910/8528/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 у справі № 910/8528/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Політичну партію «Європейська Солідарність».
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2026

Головуючий суддя В.В. Андрієнко 

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов