УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2026 року
м. Київ

справа № 344/22645/24
провадження № 61-6313ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінський Віталій Данилович, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко Олена Володимирівна, про визнання договорів відступлення прав вимоги та свідоцтва про право на спадщину недійсними,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило:
-визнати укладені між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» в особі представника за довіреністю Рибак М. М. та ОСОБА_5 договір відступлення права вимоги № 28-09/ФК-22 від 28 вересня 2022 року та укладений 28 вересня 2022 року договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідчений 06 березня 2007 року Біланюк С. М., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстровим номером 244, недійсними;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер: 1881, видане 19 вересня 2024 року приватним нотаріусом Дорошенко О. В. Івано-Франківського міського нотаріального округу на ім`я ОСОБА_1 після померлого ОСОБА_5 , а саме: на спадкове майно, яке складається з права вимоги за кредитним договором № 11124889000 від 05 березня 2007 року, що укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , та договорами забезпечення, а також права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 06 березня 2007 року Біланюк С. М., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу за реєстровим номером 244.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 березня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №11124889000 на суму 112 000 шв. фр. Для забезпечення виконання зобов`язань укладено договір поруки з ОСОБА_3 та договір іпотеки від 06 березня 2007 року (реєстр №224), предметом якого є земельна ділянка та об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 . Також укладено договір поруки з ОСОБА_4 .
У зв`язку з невиконанням зобов`язань, рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 жовтня 2016 року у справі №344/14408/15 з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 солідарно стягнено заборгованість за кредитним договором.
26 червня 2019 року АТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» за договором факторингу №26/06/7/2019. Того ж дня право вимоги було передано ОСОБА_6 за договором відступлення №26-06/ФК-19.
Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №761/41749/19 договір відступлення права вимоги від 26 червня 2019 року визнано недійсним.
28 вересня 2022 року ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» в особі представника Рибак М. М. уклало з ОСОБА_5 договір відступлення права вимоги №28-09/ФК-22 та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки.
У Державному реєстрі речових прав іпотекодержателем зазначено ОСОБА_5 , а після його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) права вимоги та обтяження перейшли у спадщину до ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2024 року
Оскільки права вимоги не перейшли до ОСОБА_5 законно, спадкування цих прав ОСОБА_1 також є безпідставним, тому свідоцтво про право на спадщину підлягає скасуванню як похідне.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2025 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2025 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів підстав для визнання недійсними договорів з огляду на відсутність порушення його прав. Оскільки вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є похідною, а підстав для недійсності основних договорів не встановлено, у її задоволенні також відмовлено.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. Зазначив, що ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» не доведено порушення його правпри укладенні відповідних договорів відступлення права вимоги, зокрема як укладених від його імені неуповноваженою особою або за відсутності його волевиявлення. Позивач не спростував того, що на момент укладення таких договорів сторони досягли згоди щодо всіх їх істотних умов, мали необхідний обсяг дієздатності, а їх волевиявлення було вільним.
08 травня 2026 року засобами поштового зв`язку ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» подало до Верховного Суду касаційну скаргу.
Підставою, на якій подається касаційна скарга, скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції було застосовано норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову виключно з підстав недоведеності порушення прав та законних інтересів позивача, фактично обмеживши розгляд спору до формального застосування статті 16 ЦК України та не дослідив обставини недійсності правочинів на момент їх укладення, правову природу спірного правочину, чим порушив вимоги всебічного та повного розгляду справи. Апеляційний суд погодився з цим висновком, не надавши оцінки доводам позивача щодо порушення його прав, а також щодо незаконності правочину з огляду на його суб`єктний склад і правову природу.
Судами неправильно застосовано підхід щодо відсутності порушеного права, тоді як спір стосується недійсності правочину, укладеного з порушенням імперативних норм щодо суб`єктного складу та цивільної правоздатності.
Суди безпідставно визнали достатнім доказом правомірності правочину рішення загальних зборів учасників, ототожнивши його з наявністю цивільної правоздатності товариства, що суперечить статтям 92, 203 ЦК України. Такий підхід фактично допустив можливість розширення цивільної правоздатності юридичної особи внутрішнім рішенням її органу управління, що є юридично неможливим.
Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить частині третій статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки кредитором у таких правовідносинах може бути лише банк або інша фінансова установа, що також стосується і права іпотеки, як забезпечувального зобов`язання.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Суди встановили, що право вимоги за кредитним договором № 11124889000 від 05 березня 2007 року та за договором іпотеки від 06 березня 2007 року ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» набуло на підставі укладених 26 червня 2019 року з АТ «УкрСиббанк» договору факторингу № 26/06/7/2019 та договору відступлення прав вимог за договором іпотеки.
26 червня 2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та ОСОБА_6 укладено договір відступлення права вимоги № 26-06/ФК-19, за умовами якого ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» передало право вимоги за кредитним договором № 11124889000 від 05 березня 2007 року, що укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , а також за всіма договорами забезпечення у власність ОСОБА_6 .
Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 761/41749/19 рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким договір відступлення права вимоги від 26 червня 2019 року № 26-06/ФК-19, укладений між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» та ОСОБА_6 , визнано недійсним.
26 вересня 2022 року згідно з протоколом № 36 загальних зборів учасників ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» прийнято рішення: відступити право вимоги, що належить ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» за кредитним договором № 11124889000 від 05 березня 2007 року, що укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 за ціною 229 612,00 грн фізичній особі ОСОБА_5 ; доручити представнику ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» Рибак М. М. проведення дій щодо укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 11124889000 від 05 березня 2007 року, що укладений між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , за ціною 229 612,00 грн.
28 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» в особі представника Рибак М. М. та ОСОБА_5 укладено оспорюваний договір відступлення прав вимоги № 28-09/ФК-22 та договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченим 06 березня 2007 року.
Станом на 02 жовтня 2024 року в Державному реєстрі речових прав міститься інформація, що іпотекодержателем за договором іпотеки, серія та номер: Д224, виданий 06 березня 2007 року, є  ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 1881, виданий 19 вересня 2024 року, видавник: Дорошенко О. В., приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).
Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.
Тобто законодавець передбачив допустимість існування заборони на відступлення права вимоги, яка встановлюватиметься на рівні імперативної приватно-правової норми.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що:
«6.28. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
8.4. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження 
№ 14-222цс18), від висновку в якій має намір відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
8.5. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Отже, частково відступ від висновку, викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), уже відбувся.
8.6.Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Касаційного цивільного суду наголосила, що, на її думку, є підстава для відступу від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) та від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) шляхом його конкретизації та вказати, що: «в імперативній нормі приватного права відсутня заборона на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, будь-якій особі; внаслідок відступлення права вимоги, яке виникло на підставі кредитного договору, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину».
8.7.Однак Велика Палата Верховного Суду, враховуючи, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам, не вважає таке твердження колегії суддів Касаційного цивільного суду достатньо обґрунтованим та таким, що дозволяє повністю відступити від попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду та сталої практики судів із цього питання».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Встановивши, що ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» не довело порушення своїх прав у зв`язку з укладенням ним як кредитором оспорюваних договорів відступлення права вимоги, не надало доказів їх укладення неуповноваженою особою чи без волевиявлення товариства, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.
Суди врахували, що встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача є самостійною і достатньою підставою для відмови в позові. Тому колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, в яких судами було встановлено порушення цивільного права позивача або який мав обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо оспорювання правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу. 
Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» нарішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2025 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 березня 2025 року у справі № 344/22645/24.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко