ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 381/225/23
провадження № 61-920св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (судді-доповідача), Петрова Є. В., Пророка В. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фастівська районна державна нотаріальна контора, 

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Ковалевської Л. М., ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року, постановлену під головуванням судді Ковалевської Л. М., та постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року, ухвалені колегією у складі суддів Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф., 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Фастівська районна державна нотаріальна контора (далі - Фастівська РДНК), у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:
- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , 1946 року народження, зі своєю матір`ю ОСОБА_4 на момент її смерті, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 26 березня 2019 року про відмову від спадщини;
- внести зміни до свідоцтв про право на спадщину, виданих Фастівською РДНК 25 березня 2020 року, зареєстрованих в реєстрі за № 595 і № 593, зазначивши в кожному другого спадкоємця - ОСОБА_1 на 1/2 частини спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати частково недійсними договори дарування нерухомого майна, укладені ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 21 вересня 2020 року за № 4382 і № 4379 в частині отримання ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер 3224955300:01:003:0027, площею 0,0859 га, за адресою: АДРЕСА_2 , та в частині отримання ОСОБА_3 права власності на частку у розмірі 2/9 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 233-237). 

2. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_4 , яка проживала у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та після смерті матері залишилося спадкове майно, а саме: зазначений житловий будинок з прибудовами та земельна ділянка за тією ж адресою з кадастровим номером 3224955300:01:003:0027, площею 0,0859 га.

3. Вона фактично проживала разом з матір`ю у будинку до її смерті останні 20 років, хоча була зареєстрована у місті Києві, де мала квартиру, яку здавала в оренду. На момент смерті матері було 95 років і вона її доглядала. Останні 11 років вона робила ремонт в будинку, несла витрати по його утриманню.

4.  ОСОБА_4 склала заповіт про передачу будинку та земельної ділянки у спадок порівну її (дочці) та ОСОБА_2 (онуку), який залишився без матері, і якого вона зі своєю мамою виростили.

5. 26 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Фастівської РДНК, а 25 березня 2020 року - отримав свідоцтво про право на спадщину на все майно.

6. Вона у свідоцтві про право на спадщину не зазначена як спадкоємець. 

7. Після смерті матері ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 неодноразово говорив їй, що хотів би, щоб все майно було оформлене на нього, а вона буде продовжувати проживати у спадковому будинку. Не погоджуючись на таке, відповідач ОСОБА_2 почав погрожувати їй. Після погроз ОСОБА_2 запропонував їй відвідати нотаріуса, щоб проконсультуватися. Посадив її у машину та відвіз до нотаріуса. Вона не все пригадує, але їй могли запропонувати підписати якусь заяву.

8. Після звернення до юристів і отримання інформації з державних реєстрів у липні 2022 року їй стало відомо про те, що ОСОБА_2 отримав свідоцтво про спадщину на все спадкове майно, у якому вона не вказана, як спадкоємиця, а потім подарував його своїй дочці ОСОБА_3 .

9. Їй наразі невідомо, який саме механізм позбавлення спадщини був використаний відповідачем, однак якщо підставою для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок та земельну ділянку після смерті її матері відповідачем було підписання нею відмови від отримання спадщини, то вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати з огляду на своє захворювання (перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері з 1979 року) та вчинення зі сторони відповідача психічного насилля щодо неї.

10. У заяві про уточнення позовних вимог позивач зазначила, що у тій формі, в якій була зроблена заява від її імені про відмову від спадщини, мало бути два підписи: один - під самою заявою, другий - під відміткою про ознайомлення (якщо цього вимагав нотаріус). У заяві про відмову від спадщини є лише підпис про ознайомлення з текстом заяви і відсутній підпис на самій заяві, тому що факт ознайомлення з текстом (якщо таке ознайомлення мало місце) не свідчить про згоду з ним і про його підписання.

11. Надані Фастівською РДНК копії документів, а саме: заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини від 26 березня 2019 року та заяви від імені ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини від 26 березня 2019 року, підтверджують повністю твердження позивача про те, що вона не розуміла сутності нотаріальних дій щодо спадкового майна, які відбувалися у той день, не знала, що саме підписувала у нотаріуса. Також ці документи підтверджують, що вигодонабувач ОСОБА_2 весь час знаходився поряд з нею і нотаріус не спілкувався з нею на одинці без присутності ОСОБА_2 , щоб з`ясувати її дійсну волю.

12. Так, у верхньому лівому куті зазначених заяв нотаріус вказала номер і час реєстрації документу. Заява ОСОБА_2 - № 324 о 12:23, ОСОБА_1 - № 325 також о 12:23. Тобто, вона та ОСОБА_2 подавали свої заяви нотаріусу один за одним протягом однієї хвилини, при цьому, ОСОБА_2 подав свою заяву нотаріусу першим.

13. З документів не встановлено скільки часу знадобилося ОСОБА_2 для подання заяви з необхідними документами для прийняття спадщини, однак, встановлено скільки часу нотаріус витратив на неї - 1 (одна) хвилина. 

14. Отже, якби нотаріус виконав вимоги законодавства, зокрема, статті 44 Закону України «Про нотаріат», та виконував нотаріальні дії щодо ОСОБА_2 та неї окремо, заява від її імені не могла б бути зареєстрована протягом хвилини після подання заяви ОСОБА_2 . За відведену на неї хвилину нотаріус не встановлював ані її дійсні наміри, ані відсутність заперечень з її боку, ані стан її здоров`я (чим порушив статтю 44 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус не питав у неї, чи хтось впливав на її волевиявлення, зокрема, чи не має на неї тиску з боку вигодонабувача ОСОБА_2 , чи розуміє вона правові наслідки подання заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 , чи не страждає вона на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, зокрема, розуміти сутність і наслідки нотаріальної дії. 

15. Посвідчуючи документ про її відмову від спадщини, нотаріус не дотримався вимог законодавства, оскільки замість оформлення її спадкових прав нотаріус оформив заява про відмову від спадщини, у той час як її дійсна воля була направлена на продовження проживання у спадковому будинку, де вона проживала до смерті матері разом з нею. Отже, її дійсна воля не була з`ясована, в результаті чого її право на спадщину було порушене.

16. Після підписання документів, яких вимагав ОСОБА_2 , вона повернулася у будинок матері і продовжувала там жити. ОСОБА_2 мав ключі від квартири у будинку на АДРЕСА_3 , приходив у квартиру, у якій вона жила, у будь-який час, чіплявся до неї, у чомусь звинувачував, поводився агресивно, його крики чули сусіди. За домашнє насильство над нею у квітні 2022 року ОСОБА_2 притягнутий до адміністративної відповідальності. За фактом її побиття ОСОБА_2 у лютому 2022 року, наслідками якого були струс головного мозку, забій грудної клітини, м`яких тканин тощо, проводиться досудове розслідування. Однак весь час ОСОБА_2 приховував від неї, що оформив на себе право власності на всю квартиру та земельну ділянку, які залишились після смерті її матері, а згодом подарував це майно своїй неповнолітній дочці. Коли ж добігав кінця трирічний термін після дня коли відповідач відвіз її до нотаріуса, ОСОБА_2 почав вимагати від неї залишити будинок.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 

17. Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 23 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково. Встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із спадкодавцем - матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив (т. 2 а. с. 246-251).

18. Задовольняючи вимогу позивача про встановлення факту постійного проживання з матір`ю, суд першої інстанції виходив з того, що даний факт не заперечувався іншою стороною, відповідач визнав цю вимогу та свідки даний факт підтвердили.

19. Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсної заяви про відмову у прийняті спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які послалася у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту застосування до неї психічного тиску з боку відповідача, чи вчинення оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі, а також не довела, що під час вчинення оспорюваного правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій. 

20. Позовні вимоги про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину та визнання частково недійсними договорів дарування нерухомого майна є похідними від цієї вимоги, а тому теж задоволенню не підлягають.

21. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 13 січня 2025 року відмовив ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв представник - адвокат Мащенко А. Г., у прийнятті додаткового судового рішення у справі (т. 3 а. с. 78-80). 

22. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача на свою користь витрат на правову допомогу, представник позивача посилався, зокрема, на копії виписок по рахунках Акціонерного товариства «Таскомбанк» на отримання позивачем кредитів з метою оплати послуг на правову допомогу адвоката, а безпосередніх доказів оплати витрат суду не надав. 

23. Крім того, оскільки позивачу фактично відмовлено у задоволенні позову, оскільки встановлено лише факт постійного проживання позивача разом із спадкодавцем, який визнала сторона відповідача, а в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено, суд вважав за необхідне віднести витрати на правову допомогу за рахунок позивача.

24. Київський апеляційний суд постановою від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мащенко А. Г., залишив без задоволення. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишив без змін (т. 3 а. с. 148-170). 

25. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 хронічного психоневрологічного захворювання та її амбулаторне лікування не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заяви про відмову від спадщини від 26 березня 2019 року і не спростовує презумпцію її психічного здоров`я. 

26. Показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо поганого самопочуття та пригніченого стану позивача ОСОБА_1 без висновку судово-психіатричної експертизи не дають підстави стверджувати, що вона під час вчинення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

27. Позивачу були створені необхідні процесуальні умови для збирання і подання доказів щодо її психічного стану, а представником відповідача звернуто увагу на відсутність висновку психіатричної експертизи як доказу у цій категорії справ. Проте, клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи стороною позивача заявлено не було.

28. Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання нею заяви про відмову від спадщини внаслідок психічного насилля над нею з боку відповідача ОСОБА_2 .

29. При цьому, подальше погіршення відносин, конфлікти між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зміна думки позивача щодо відмови від спадщини не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною, оскільки підстави недійсності мають бути встановлені та доведені на момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

30. Доводи ОСОБА_1 про те, що їй не роз`яснювали зміст заяви про відмову від спадщини та вона підписала таку заяву, хоча не мала наміру відмовлятися від спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, обов`язок доказування наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману процесуальний закон покладає на особу, яка діяла під впливом обману, однак позивач на підтвердження своїх вимог про визнання недійсною відмови від спадщини не довела на підставі належних і допустимих доказів, що такий обман дійсно мав місце, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

31. Доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_1 не розуміла сутності нотаріальних дій щодо спадкового майна та не знала, що саме підписувала у нотаріуса, є суперечливими та взаємовиключними відносно її доводів про те, що вона в момент підписання заяви про відмову від спадщини знаходилася під тиском відповідача ОСОБА_2 . 

32. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про встановлення факту постійного проживання позивача разом із спадкодавцем, сторонами не оскаржувалося, а тому суд апеляційної інстанції не переглядав судове рішення в цій частині. 

33. Київський апеляційний суд постановою від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мащенко А. Г., задовольнив частково. Ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року скасував з ухваленням нового судового рішення. Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мащенко А. Г., про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції у розмірі 7 500,00 грн та судовий збір у розмірі 749,38 грн. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції у розмірі 7 500,00 грн та судовий збір у розмірі 749,38 грн (т. 3 а. с. 141-147). 

34. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у зв`язку з переглядом цієї справи у суді першої інстанції, надано засвідчені копії актів про надані послуги, рахунків та виписок по рахункам про отримання кредиту на погашення рахунків з юридичних послуг адвоката.

35. Враховуючи положення пункту 3 частини другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу та покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

36. Відмовляючи у стягненні на користь позивача понесених нею судових витрат, суд першої інстанції залишив поза увагою, що одна з чотирьох заявлених нею позовних вимог судом задоволена.

37. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено на 25 %, то з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правову допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції у розмірі 7 500,00 грн та судовий збір у розмірі 749,38 грн з кожного.

38. При цьому, відповідачі не скористалися своїм правом, наданим їм частиною шостою статті 137 ЦПК України, та не заявляли клопотання про зменшення витрат на оплату послуг адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

39. Також суд першої інстанції не врахував, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

40. 16 січня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мащенко А. Г., засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року, в якій заявник просить рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову, ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції щодо судових витрат - скасувати. 

41. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували покази позивача, допитаної як свідка, про те, що нотаріус не роз`яснив їй зміст заяви про відмову від прийняття спадщини, а також те, що вона боялася свого племінника - відповідача ОСОБА_2 , який погрожував їй. 

42. Суди попередніх інстанцій не врахували вимоги частин другої, третьої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) щодо встановлення необхідного об`єму дієздатності та дійсної волі позивача для підписання заяви про відмову від прийняття спадщини. Суди задовольнилися наявністю підпису на заяві, не врахувавши пояснення позивача, тобто особи, яка поставила підпис, та яка пояснила суду, за яких обставин вона це зробила, а саме: під диктовку нотаріуса у присутності свого племінника, який погрожував їй. 

43. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про необхідність призначення у справі судово-психіатричної експертизи, оскільки наявність у позивача стійкого хронічного психічного розладу в момент підписання заяви у нотаріуса підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема довідкою від 30 вересня 2022 року, виданою Комунальним некомерційним підприємством «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1» (далі - КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1»).

44. Суди попередніх інстанцій не дали оцінки тим обставинам, що нотаріус не створила умов для встановлення дійсних намірів позивача за відсутності відповідача, на користь якого була оформлена заява. 

45. Також суд не виконав свою ж ухвалу про допит нотаріуса як свідка. Нотаріус не мала інформації про психічне захворювання позивача. У той же час нотаріус направила до суду заяву, в якій вказала, що не заперечує проти позовних вимог. 

46. Суди попередніх інстанцій не спростували показання свідків, допитаних у суді першої інстанції, які підтвердили факт погроз, психологічного тиску на позивача з метою спонукання її до відмови від спадщини на користь відповідача. 

47. 08 травня 2026 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мащенко А. Г., у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 

48. Відзив мотивовано тим, що доводи касаційної скарги про те, що судово-психіатрична експертиза не є обов`язковою, оскільки хвороба позивача підтверджується іншими доказами, не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій. Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово зазначав, що у справах, пов`язаних із застосуванням статті 225 ЦК України, встановлення психічного стану особи потребує спеціальних знань (постанови Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14, від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21). 

49. Сторона позивача, посилаючись на положення статті 225 ЦК України, не заявляла клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, не ініціювала отримання відповідного доказу та не надала суду жодного належного доказу на підтвердження існування стану, за якого позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керуватися ними саме на момент написання заяви про відмову від спадщини. 

50. Факт наявності у позивача захворювань та їх лікування не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними під час написання заяви про відмову від спадщини і не спростовує презумпцію її психічного здоров`я. 

51. Стороною позивача не надано жодного належного доказу застосування до неї фізичного чи психічного тиску саме на момент написання заяви про відому від спадщини. 

Провадження у суді касаційної інстанції

52. Верховний Суд ухвалою від 09 березня 2026 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Мащенко А. Г., на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року, ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року, витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

53. У травні 2026 року матеріали цивільної справи № 381/225/23 надійшли до Верховного Суду. 

54. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13, від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

55. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 46).

56.  ОСОБА_8 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб 25 липня 1970 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т. 1 а. с. 47).

57.  ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (т. 1 а. с. 192).

58.  ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений Борівською селищною радою Фастівського району Київської області 31 серпня 2016 року реєстр № 41, згідно з яким заповідала усе своє майно, що буде належати їй на день смерті: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах (т. 1 а. с.193).

59. Відповідно до витягу зі спадкового реєстру від 14 липня 2022 року № 69468660 після смерті ОСОБА_4 відкрито спадкову справу № 63959053 (т. 1 а. с. 48).

60. 26 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Фастівської РДНК із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті його баби - ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 191).

61. 26 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівської РДНК із заявою, в якій зазначила: « ІНФОРМАЦІЯ_1 померла моя мати - ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 і постійно проживала на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 . Мені, ОСОБА_1 відомо про зміст заповіту, посвідченого Борівською селищною радою Фастівського району Київської області 31 серпня 2016 року реєстр № 341, на моє ім`я. Від прийняття спадщини цією заявою я відмовляюся на користь спадкоємця за заповітом, онука померлої - ОСОБА_2 . Мені нотаріусом роз`яснено, що спадкоємець, який відмовився від частки спадщини, вважається таким, що відмовився від усієї спадщини та не має права в майбутньому претендувати на неї. Мені, ОСОБА_1 , про те, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини (стаття 1273 Цивільного кодексу України), нотаріусом роз`яснено». Рукописним текстом у заяві ОСОБА_1 написано: «Цю заяву прочитано мною особисто, її зміст мені зрозуміло» та поставлено підпис, прізвище та ініціали (т. 1 а. с. 195).

62.  ОСОБА_1 своїм правом на відкликання заяви від 26 березня 2019 року про відмову від спадщини у межах встановленого законом строку до 19 квітня 2019 року не скористалася.

63. 25 березня 2020 року державний нотаріус Фастівської РДНК Бігіч С. Ю. видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на майно після смерті ОСОБА_4 (у тому числі з урахуванням частки спадщини, дочки померлої, ОСОБА_1 , яка відмовилася від спадщини), а саме: на 4/9 часток житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку за тією ж адресою з кадастровим номером 3224955300:01:003:0027, площею 0,0859 га (т. 1 а. с. 202, 203).

21 вересня 2020 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) укладений договір дарування земельної ділянки, за умовами якого дарувальник безоплатно передав, а обдарована прийняла у власність в дар - земельну ділянку, загальною площею 0,0859 га, кадастровий номер: 3224955300:01:003:0027, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також договір купівлі-продажу 2/9 житлового будинку за цією ж адресою (т. 1 а. с. 117, 118).

64. Згідно з довідкою від 29 вересня 2022 року, виданою Комунальним некомерційним підприємством (далі - КНП) «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1» ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , спостерігається з приводу хронічного психоневрологічного захворювання з 1993 року. Відповідно до медичних записів, зверталася за амбулаторною допомогою у 2019 році (т. 1 а. с. 52).
65. Відповідно до довідки від 30 вересня 2022 року, виданої КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1» ОСОБА_1 перебуває на обліку у психіатра з 1993 року з приводу хронічного психоневрологічного захворювання. Діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, приступоподібно-проградієнтний тип перебігу (т. 1 а. с. 52 зі звороту).

66. З відповіді Фастівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - Фастівське РУП ГУ НП в Київській області) від 26 вересня 2022 року на адвокатський запит ОСОБА_12 вбачається, що перевіркою інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України щодо звернень ОСОБА_1 до органів НПУ відносно неправомірних дій ОСОБА_2 установлено 2 факти звернення останньої до Фастівського РУП:
- 03 квітня 2022 року (ЄО № 2881) надійшла заява ОСОБА_1 про те, що племінник ОСОБА_2 побив заявницю. За результатом розгляду указаного звернення відповідно до вимог частини першої статті 214 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) відомості внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною першою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України), наразі досудове розслідування на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України закрито;
- 26 квітня 2022 року (ЄО № 3862) надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 26 квітня 2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , 25 квітня 2022 року о 18:00 год племінник вчиняв домашнє насильство над тіткою, заявницею ОСОБА_1 . В ході опрацювання звернення дільничним офіцером поліції Фастівського РУП 26 квітня 2022 року складено відносно ОСОБА_2 адміністративні матеріали за частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та 27 квітня 2022 року направлено на розгляд до Фастівського міськрайонного суду Київської області;
Перевіркою інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України встановлено, що звернень ОСОБА_1 до Фастівського РУП протягом 2018 та 2019 роках не зареєстровано. Повідомлень щодо правопорушень з боку ОСОБА_2 у 2018 та 2019 роках не зареєстровано. Повідомлень щодо порушень з боку ОСОБА_2 у 2018 році також не було (т. 1 а. с. 53).

67. Відповідно до відповіді Фастівської окружної прокуратури від 06 квітня 2023 року у провадженні сектору дізнання Фастівського РУП ГУ НП в Київській області перебуває кримінальне провадження № 12022116310000228 від 04 квітня 2022 року за частиною першою статті 125 КК України за фактом спричинення ОСОБА_1 легкого тілесного ушкодження. 06 квітня 2023 року Фастівською окружною прокуратурою скасоване рішення дізнавача від 10 червня 2022 року про закриття указаного кримінального провадження та станом на теперішній час воно триває, виконуються необхідні слідчі (розшукові) дії (т. 1 а. с. 185).

68. Фастівський міськрайонний суд Київської області постановою від 22 червня 2022 року у справі № 381/1079/22 ОСОБА_2 притягнув до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП (т. 1 а. с. 54 ).

69. Зазначеною постановою встановлено, що 25 квітня 2022 року близько 13:00 год за спільним місцем проживання: АДРЕСА_2 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла сварка, у ході якої ОСОБА_2 ображав останню.

70. Згідно з відповіддю Комунального закладу Фастівської міської ради «Борівська школа мистецтв» від 26 вересня 2023 року ОСОБА_1 почала працювати у Борівській шкоді мистецтв з 01 листопада 2002 року і по теперішній час на посаді викладача фортепіано з виконанням обов`язків концертмейстера. За період перебування ОСОБА_1 на посаді викладача відсутні будь-які порушення нею трудової дисципліни або своїх трудових обов`язків. Членами колективу шкоди мистецтв під час особистого спілкування з ОСОБА_1 помічався пригнічений настрій, іноді втрата інтересу, втома та втрата енергійності, що могли бути симптомами депресії чи інших психологічних хвилювань (т. 1 а. с. 151).

71. Відповідно до довідки від 25 жовтня 2023 року № 01-06/793, виданої Комунальним некомерційним підприємством Фастівської міської ради «Фастівська багатопрофільна лікарня» за відомостями медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 зверталася 01 березня 2022 року до лікаря-травматолога зі скаргами на біль в області гематом обличчя. Зі слів хворої її побив племінник близько 16:00 год. 24 лютого 2022 року. Діагноз: посттравматична цефалгія. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з вестибуло-координаторними порушеннями. Залишкові явища перенесеного ГПМ (2012 року) (т. 1 а. с. 208).

72. Згідно з довідкою від 26 вересня 2023 року, виданою Управлінням регіонального розвитку і житлово-комунального господарства Борівського, Оленівського, Мотовилівського, Мотовилівськослобілського, Старостинських округів Фастівської міської ради, ОСОБА_1 не зареєстрована, але фактично проживала з матір`ю ОСОБА_4 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1 а. с. 213).

73. Відповідно до відповіді КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» від 29 листопада 2023 року за відомостями медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 спостерігаєтесь лікарем-психіатром з 1993 року. З 1993 року по 1999 рік було встановлено діагноз: маніакально-депресивний психоз, депресивний тип, тривожно-депресивний синдром. При стаціонарному лікуванні в КМКЛ № 1 в 1999 році встановлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, приступоподібно-проградієнтний тип перебігу, помірно виражений апатико-дисоціативний тип дефекту, депресивно-параноїдний синдром. 03 липня 2019 року на прийомі: скарги на порушення сну. Контактна, орієнтована вірно, емоційно знижена, мислення в звичайному темпі, без гісихотичної симптоматики. Діагноз: Шизофренія, параноїдна форма. Дано направлення в денний стаціонар. 28 грудня 2020 року контакту доступна, орієнтована, скарги на поганий сон, дратівливість, здається, що за нею слідкують. Мислення непослідовне, емоційно лабільні Приймає Азалептол, на прийомі за рецептом: Клозапін 25 мг. №50 Д-з: Шизофренія, параноїдна форма. 11 березня 2021 року на прийомі самостійно за рецептом: Азалептол 25 мг, Риспаксол 2 мг. №60. Д-з: Шизофренія, параноїдна форма. 22 липня 2021 року на прийомі самостійно. Скарги на те, що нічого не може робити, все б краще вмерти, суїцідальні думки заперечує. Виписані рецепти, Клозапії № 50, Гідазегіам 0,02 мг. № 20, діагноз: Шизофренія, параноїдна форма. 04 листопада 2021 року з телефонної розмови стан без змін. Діагноз: Шизофренія, параноїдна форма. 28 грудня 2021 року з телефонної розмови стан без змін. Дано рекомендації щодо лікування. 21 січня 2022 року з телефонної розмови стан без змін. Дано рекомендації щодо лікування. 13 червня 2022 року стан стабільний, психотична симптоматика збережена на попередньому різні. 17 серпня 2022 року на прийомі самостійно. Скарги на безсоння, плаксивість, знижений настрій. Регулярно ліки не приймає. Виписано рецепти: Амітріптілін 25 мг. № 50 (ел. рецепт), Клозапін 0,1 мг № 50 (ел. рецепт), Гідазегіам 0,02 мг. № 20. 29 вересня 2022 року на прийомі самостійно. Скарги на пригнічений настрій, думки про смерть, порушення сну, емоційно стабільна, приймає лікування. Приймає лікування: Клозапін 0,1 мг № 50 (ел. рецепт), Амітріптілін 25 мг № 50 (ел. рецепт), Феназепам 1 мг № 50 (т. 1 а. с. 241, 242).

74.  ОСОБА_1 є пенсіонером, вид пенсії: за віком, є ветераном праці, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 24 квітня 2002 року (т. 1 а. с. 215).

75. Допитана судом першої інстанції у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила, що звернулась до суду, бо їй набридло жити у сусідів, хоче отримати у власність будинок своїх батьків, сприймала ОСОБА_2 як сина, бо його мати рано пішла із життя. Зазначила, що вона працювала в інституті Поплавського. Коли її мати постаріла вона переїхала до неї проживати та доглядати за нею. Однак, з часом ОСОБА_2 почав вчиняти проти неї насильство і це бачила її мати, яка і вирішила змінити заповіт. Коли ОСОБА_2 дізнався про новий заповіт то почав викручувати їй руки, погрожувати, а потім почав вмовляти що буде їй допомагати, щоб вона віддала йому свою частку. До написання заяви про відмову ОСОБА_2 поводив себе нормально, насильства не застосовував. У нотаріуса ніяких документів не надавала, всі документи були у ОСОБА_2 . Приїхавши до нотаріуса відмовити ОСОБА_2 не могла та підписала якусь заяву. Також зазначила, що ще в 2021 році ОСОБА_2 її сильно побив, але вона до поліції тоді не зверталась, а коли розпочалась війна, ОСОБА_2 приїхав до смт Борова і проявив до неї сильну агресію, почав бити.

76. Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона у близьких стосунках з ОСОБА_1 та знала, що матір ОСОБА_1 частину будинку заповіла ОСОБА_1 , а іншу ОСОБА_2 . Однак, через залякування та погрози ОСОБА_1 заставили віддати свою частку та підписати документи.

77. Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона знайома з позивачем. ОСОБА_1 жила в будинку поки її не вигнав ОСОБА_2 . Знає, що ОСОБА_1 стоїть на обліку в лікаря, проте вона нормальна, адекватна жінка, яка хоче проживати в будинку, в якому народилась і постаріли її батьки. Зі слів ОСОБА_1 після того як ОСОБА_2 все на себе переписав, то тільки тоді дізналася про залякування і погрози відносно ОСОБА_1 зі сторони ОСОБА_2 .

78. Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона весь час спілкується з цієї сім`єю. ОСОБА_2 став агресивним після смерті дідуся. Була здивована тим, як ОСОБА_2 побив ОСОБА_1 , гематоми були по всьому тілі. ОСОБА_1 планувала жити в спадковому будинку, а тільки після своєї смерті все повинно було перейти ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

79. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

80. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

81. За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

82. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

83. Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

84. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

85. Спадкоємець зобов`язаний з`явитися до нотаріуса особисто. Він повинен пред`явити документ, що підтверджує його особу, а також свідоцтво про смерть спадкодавця, щоб нотаріус зміг встановити час відкриття спадщини. Також спадкоємець повинен повідомити нотаріуса про місце відкриття спадщини та про наявність інших спадкоємців (якщо йому про це відомо) незалежно від того, прийняли вони спадщину фактично або зобов`язані для її прийняття подати заяву про прийняття спадщини до нотаріуса.

86. Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

87. Для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

88. Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

89. Прийняття і відмова від спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна (постанова Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 523/5571/16).

90. Згідно з частиною п`ятою статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

91. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

92. Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

93. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

94. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

95. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

96. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилалася на те, що заява про відмову від спадщини була підписана нею у стані, в якому вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними у зв`язку з її захворюванням, а також внаслідок психологічного та фізичного насильства над нею та тиску з боку відповідача ОСОБА_2 . 

97. Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті- за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

98. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

99. У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

100. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

101. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

102. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15.

103. У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 658/2068/17 зазначено, що хоча висновок експертизи в такій справі є одним із доказів у справі і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення факту того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

104. У справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те, що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19.

105. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при складанні заяви про відмову від спадщини ОСОБА_1 за станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

106. Так, на підтвердження своїх доводів щодо неможливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час написання оспорюваної заяви позивач надала суду докази того, що з 1993 року вона перебуває на обліку у психіатра з приводу хронічного психоневрологічного захворювання. Діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, приступоподібно-проградієнтний тип перебігу.

107. Разом з цим, суди попередніх інстанцій правильно вважали, що сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 хронічного психоневрологічного захворювання та її амбулаторне лікування не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заяви про відмову від спадщини від 26 березня 2019 року і не спростовує презумпцію її психічного здоров`я, оскільки доказів такого істотного впливу стану здоров`я позивача на її свідомість, що перешкоджав б об`єктивно сприймати дійсність, матеріали справи не містять. 

108. Також суди обґрунтовано врахували, що позивач з 2002 року працює в дитячій музичній школі на посаді викладача фортепіано з виконанням обов`язків концертмейстера, є ветераном праці. Тобто, перебування на обліку у психіатра з приводу хронічного психоневрологічного захворювання не перешкоджає позивачу викладати музику дітям, виступати з ними на концертах, спілкуватися з іншими людьми, виконувати свої посадові обов`язки.

109. Крім того, суди попередніх інстанцій правильно відхили показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вказували щодо поганого самопочуття та пригніченого стану позивача, оскільки без висновку судово-психіатричної експертизи такі покази не дають підстави стверджувати, що позивач під час вчинення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

110. Під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій позивачу були створені необхідні процесуальні умови для збирання і подання доказів щодо її психічного стану, зокрема, суди роз`яснювали право на призначення судово-психіатричної експертизи у справі, проте клопотання про призначення такої експертизи сторона позивача не заявляла. 

111. Також, суди попередніх інстанцій встановили, що позивач у нотаріуса власноручно в оспорюваній заяві зазначила, що «Цю заяву прочитано мною особисто, її зміст мені зрозуміло» та поставила свій підпис і прізвище та ініціали. Під час подання заяви про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача нотаріус роз`яснила позивачу норми ЦК України, у тому числі юридичні наслідки відмови від прийняття спадщини.

112. При цьому необхідно приймати до уваги, що подання до нотаріальної контори заяви про відмову від прийняття спадщини передбачає певні активні дії особи, пов`язані із настанням для неї відповідних наслідків, що зазвичай впливають на її майнові права. Крім того, підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками (див. постанову Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц).

113. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами не довела, що вона на час складення заяви про відмову від прийняття спадщини не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її волі.

114. Відповідно до статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. 

115. З метою визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинно виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, а не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

116. З метою визнання правочину недійсним на підставі статті 231 ЦК України позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

117. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише встановити, що він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16, від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року у справі № 556/2085/19.

118. У постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи (дефект волі) з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

119. Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє дійти висновку, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого нормами статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

120. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 907/113/18, від 18 грудня 2024 року у справі № 640/494/18).

121. У справі, що переглядається у касаційному порядку, суди попередніх інстанцій із наданих позивачем доказів, зокрема, відповіді Фастівського РУП ГУ НП в Київській області від 26 вересня 2022 року, встановили два факти звернень позивача до органів Національної поліції України відносно неправомірних дій ОСОБА_2 , а саме: 03 квітня 2022 року (ЄО № 2881) та 26 квітня 2022 року (ЄО № 3862). Крім того, встановлено, що звернень позивача до Фастівського РУП ГУ НП в Київській області протягом 2018 та 2019 роках не зареєстровано. Повідомлень щодо правопорушень з боку ОСОБА_2 у 2018 та 2019 роках не зареєстровано. Повідомлень щодо порушень з боку ОСОБА_2 у 2018 році також не було. 

122. Також, суди попередніх інстанцій врахували покази допитаної судом першої інстанції у якості свідка позивача ОСОБА_1 , яка пояснила, що до написання заяви про відмову відповідач ОСОБА_2 поводив себе нормально, насильства не застосовував.

123. Таким чином, зазначені докази не підтверджують факту вчинення психічного чи фізичного насильства відповідачем ОСОБА_2 відносно позивача ОСОБА_1 до моменту написання останньою заяви про відмову від спадщини. 

124. Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання нею заяви про відмову від спадщини внаслідок психічного чи фізичного насилля над нею з боку відповідача ОСОБА_2 , а тому відсутні правові підстави, передбачені положеннями статті 231 ЦК України, для визнання оспорюваного правочину недійсним. 

125. При цьому, суд попередніх інстанцій змістовно вказали, що подальше погіршення відносин, конфлікти між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зміна думки позивача щодо відмови від спадщини не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною, оскільки підстави недійсності мають бути встановлені та доведені на момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

126. Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини з підстав недоведеності заявлених нею вимоги, а саме ненадання належних та допустимих доказів для визнання недійсною відмови від прийняття спадщини. 

127. Позовні вимоги про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину та визнання частково недійсними договорів дарування успадкованого відповідачем нерухомого майна, є похідними від вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, тому суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволені таких вимог.

128. Верховний Суд вважає безпідставними доводи касаційної скарги стосовно необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13, від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, оскільки заявник не навела вмотивованих обґрунтувань, які свідчать про наявність підстав для відступу від такого висновку, а Верховний Суд їх не встановив.

129. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження.

130. Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

131. Підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

132. Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення -без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

133. Доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, тому колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

134. Враховуючи те, що суд касаційної інстанції не встановив підстав для скасування ухвалених у справі судових рішень, якими спір вирішено по суті, тому також відсутні підстави для скасування постанови суду апеляційної інстанції, якою вирішено питання щодо розподіл судових витрат між сторонами. 

Щодо судових витрат

135. Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

Є. В. Петров 

В. В. Пророк