УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 травня 2026 року
м. Київ
справа № 162/701/23
провадження № 51-1188 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року,
встановив:
Вироком Любешівського районного суду Волинської області від 26 березня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Вироком суду його визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 17 червня 2023 року близько 22 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на узбіччі автодороги навпроти магазину по вул. Лісоградська, 5 у с. Залізниця Камінь-Каширського району Волинської області, під час сварки, яка виникла раптово на грунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер своїх дій, настання суспільно-небезпечних наслідків, умисно схопив рукою потерпілого ОСОБА_5 за ліве плече та силою повалив його на землю, після чого правою ногою наніс не менше двох ударів у живіт потерпілого та ліву задньо-бокову поверхню грудної клітки, чим спричинив останньому тілесні ушкодження, які відносяться за ступенем тяжкості до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, просить ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року щодо нього змінити в частині призначеного покарання, застосувати до нього ст. 75 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що суд не достатньо врахував дані про його особу та ряд пом`якшуючих покарання обставин, зокрема: щире каяття, відшкодування заподіяної шкоди, позитивну характеристику за місцем проживання, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку лікарів психіатра та нарколога. 
Мотиви суду
Перевіривши касаційну скаргу з доданими до неї матеріалами, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та попередження нових кримінальних правопорушень, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових правопорушень. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У даному кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, одружений, на утриманні має двох малолітніх дітей, офіційно непрацевлаштований, до адміністративної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра. Також судом враховано, що засуджений відшкодував шкоду потерпілому, проте, станом здоров`я потерпілого він не цікавився, та залишив його у небезпечному для життя стані.
Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено, а обставиною, що обтяжує покарання визначено - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Також суд врахував, що вчинене ОСОБА_4 суспільно небезпечне діяння спричинило тяжкі наслідки для потерпілого ОСОБА_5 - втрату життєво необхідного органу.
Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається засуджений у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без реального відбування ним призначеного покарання та призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК. При цьому, місцевий суд не знайшов підстав для застосування положення статей 69, 75, 76 КК. 
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за його апеляційною скаргою, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги, постановив ухвалу про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.
За результатом перегляду вироку Любешівського районного суду Волинської області від 26 березня 2025 року суд апеляційної інстанції не встановив порушень, допущених місцевим судом під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви, з яких залишив апеляційну скаргу захисників, та зміни і доповнення до апеляційної скарги засудженого, без задоволення.
При цьому, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_4 покарання саме в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК, вказавши, що районний суд правильно врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер і обсяг вчинених дій та їх наслідки, відомості про особу засудженого, відсутність пом`якшуючих обставин та наявність обтяжуючої обставини- вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Судом апеляційної інстанції також враховано, що засуджений свою вину у інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав лише на стадії апеляційного розгляду. Підстав для застосування ст. 75 КК колегія суддів апеляційного суду не встановила.
Ухвала апеляційного суду належним чином обґрунтована та відповідає приписам статей 370, 419 КПК. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваного судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.
В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 березня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6