О К Р Е М А Д У М К А

28 травня 2026 року 
м. Київ
Справа № 903/25/25 (903/659/25) 
11.09.2025 рішенням Господарського суду Волинської області позовну заяву задоволено повністю. Спростовано майнові дії ТОВ "Волиньтабак" та визнано недійсним 2 договори, укладені між ТОВ "Волиньтабак" та ТОВ "ДЛ СОЛЮШН". Спростовано майнові дії ТОВ "Волиньтабак" та стягнуто з ТОВ "ДЛ СОЛЮШН" на користь ТОВ "Волиньтабак" грошові кошти у розмірі 488 177 224,00 грн, що були сплачені за зазначеними вище договорами.
12.11.2025 постановою Північно-західного апеляційного господарського суду Рішення суду першої інстанції скасовано. Прийнято нове рішення. У позові відмовлено.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову, серед іншого, зазначив, що 
a. на виконання умов Договору № 25-ЛВ/24/КК/УН/ДЛС відповідачем було здійснено поставку Товару позивачу на загальну суму 562 204 698,03 грн, що підтверджується видатковими накладними у кількості 913 штук;
b. за результатами господарських операцій із позивачем, були складені та направлені на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні у кількості 913 шт., які були прийняті податковим органом, що підтверджується Квитанцією №1;
c. позивачем було здійснено оплату за отриманий Товар по Договору № 25-ЛВ/24/КК/УН/ДЛС у розмірі 534 474 543,64 грн.
d. На виконання умов Договору № 35-ЛВ/24/КК/УН/ДЛС відповідачем було здійснено поставку Товару позивачу на загальну суму 16 319 445,00 грн, що підтверджується видатковими накладними від 06.09.2024 № ЖТ24-000074086 та № ЖТ24-000074087.
e. Товар, що безпосередньо реалізовувався позивачу придбавався Відповідачем безпосередньо у виробників такого товару - ТОВ "БРИТІШ АМЕРИКАН ТОБАККО СЕЙЛЗ ЕНД МАРКЕТИНГ Україна", ТОВ "ФІЛІП МОРРІС СЕЙЛЗ ЕНД ДИСТРИБ`ЮШН", АТ "Джей Ті Інтернешнл Компані Україна", Пз І І "Імперіал Тобако Юкрейн", що підтверджується Звітами про обсяги придбання та реалізації тютюнових виробів у оптовій мережі № 1-ОТ та квитанціями № 2 про їх подачу до ДПС України.
28.05.2025 постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду задоволено касаційну скаргу позивача, скасовано постанову суду апеляційної інстанції, залишено в силі рішення суду першої інстанції. Вважаю, що висновки, які лягли в основу постанови суду касаційної інстанції, є передчасними з огляду на наступне.
У нинішній справі позов подано з підстав порушення норм статті 42 КУзПБ, статей 3,13,203,215,216 ЦК України. При цьому позивач наполягає на фраудаторності спірних правочинів та необхідності їх визнання недійсними та поверненні 488 177 224 грн, сплачених на виконання спірних правочинів.
Слід зауважити, що фраудаторність може розглядатися у загальному сенсі (статті 3,13 ЦК України) та спеціальному (частини 1,2 статті 42 КУзПБ), при цьому у останньому випадку у КУзПБ спеціально наведені підстави для визнання фраудаторним правочину, вчиненого у межах провадження у справі про банкрутство.
При цьому категорія "фраудаторності" може вражати спірний правочин з економічної та юридичної точки зору.
З економічної точки зору фраудаторність, зокрема, при виконанні договірних зобов`язань між суб`єктами господарювання виражається в укладенні спірного правочину без видимої економічної мети, що в результаті потягло реалізацію майна боржника за цінами нижче ринкових, здійсненні іншої неринкової поведінки, яка в результаті спричинила збитки боржникові та значно погіршила можливість погасити наявні борги боржника тощо.
З юридичної точки зору фраудаторність, зазвичай, може виражатися в укладенні спірного правочину та наявності ознак його недійсності з огляду на його фіктивність або удаваність. 
У даному випадку позивач послався на статтю 42 КУзПБ, стверджуючи фактично про фіктивність спірного правочину без посилань на статтю 234 ЦК України «Правові наслідки фіктивного правочину». При цьому у поданому у нинішній справі позові позивачем не обґрунтовано з якої, передбаченої статтею 42 КУзПБ підстави, він домагається визнати спірний правочин недійсним (фраудаторним). За таких обставин суд мав би безумовно відмовити позивачеві у визнані спірних правочинів з підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ та перейти до аналізу спірних правочинів у сенсі фраудаторності виключно з загальних підстав, передбачених статтями 3,13 ЦК України.
Статтями 3, 13 ЦК України встановлені загальні засади цивільного обороту у тому числі добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України) та межі здійснення цивільних прав, які передбачають обов`язок для учасників цивільного обороту утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Фактичною підставою позову позивач визначив факт того, що розпоряднику майна боржника (позивача) не було надано доказів належної поставки позивачеві належного товару (тютюнових виробів), даними інвентаризації не підтверджується наявність поставленого на адресу позивача товару. При цьому позивач зазначає про відсутність необхідності закупівлі спірних тютюнових виробів та відсутності у боржника відповідних складських приміщень для збереження спірних тютюнових виробів. Таким чином, наявними документальними доказами поставка товару на користь підприємства-боржника була достеменно встановлена, при цьому у поведінці обох сторін не встановлено ознак недобросовісності або нерозумності.
Гіпотетично не можна виключати відсутність поставки як такої, що мало б супроводжуватися посиланням позивача на підроблення відповідних товарно-розпорядчих документів, натомість, зі сторони позивача такий довід, який би супроводжувався адекватними процесуальними кроками по ініціюванню проведення відповідних експертиз, у суді був відсутній. Отже, ані позивач не зазначив, ані суди не встановили ознак недобросовісної, нерозумної поведінки відповідача або його такої поведінки, яка могла б порушити права інших осіб.
Водночас суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у долученні доказів (заяв свідків щодо ймовірної безтоварності спірних договорів), оскільки такі не було подано до суду першої інстанції, тож посилання на фраудаторність як фіктивність правочину, складання товарно-розпорядчих документів без реального постачання товару у даному випадку є абсолютно безпідставними. Тим більше, що постачання підтверджено первинними документами, складеними позивачем та відповідачем та офіційною звітністю останнього до державних органів за фактом здійснення поставок.
У постанові від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 (пункти 86,87) Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про те, що за загальним правилом майнова сутність господарювання полягає у відносно еквівалентному обміні матеріальними цінностями задля забезпечення росту у суб`єкта господарювання виробництва товарів, надання послуг. Таким чином навмисне зменшення майнової основи суб`єкта господарювання без наявності підстав вважати, що таке зменшення буде компенсовано відносно рівним еквівалентом з боку контрагента, знижує можливість такого суб`єкта відповідати перед своїми кредиторами належним йому майном, що і виступає безпосередньою ознакою фраудаторності та її економічною сутністю. 
Тобто у випадку наявності ознак отримання боржником матеріального відшкодування, а у даному випадку це підтверджено первинними документами та звітністю, поданою постачальником до державних органів, відсутні в принципі для кваліфікації спірного правочину як фраудаторного. 
Подібний підхід щодо неможливості визнання фраудаторним правочину у випадку наявності доказів отримання боржником (позивачем) відносно рівної економічної цінності ґрунтується й на законодавстві ЄС, зокрема, Директиві, що гармонізує окремі аспекти права неплатоспроможності №2026/799 від 30.03.2026, яка передбачає неможливість визнання фраудаторним правочину в умовах отримання боржником у справі про банкрутство конгруентного (адекватного) покриття (пункт 11 преамбули).
Окрім того, стягнення у даному випадку з ТОВ "ДЛ Солюшн" 488 177 224, 00 грн як наслідок визнання спірного договору недійсним очевидно становить істотне втручання у майнову сферу останнього і ставить його фактично під загрозу банкрутства в умовах, коли останнім надано суду достатні докази реального виконання спірних правочинів. З точки зору кредиторів підприємства-постачальника (ТОВ "ДЛ Солюшн") винесене судом касаційної інстанції судове рішення про залишення в силі рішення суду першої інстанції стане очевидно недомірним втручанням вже в їх майнові інтереси, які постраждають з огляду на вірогідність відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "ДЛ Солюшн" внаслідок суттєвого зменшення вже майнової сфери останнього.
За таких обставин вважаю безпідставним скасування постанови апеляційного суду і вважаю, що в даному випадку подана касаційна скарга не підлягала задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції підлягала залишенню без змін.

Суддя В. Пєсков