КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 757/30180/21-ц Головуючий у суді першої інстанції - Соколов О.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1886/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційні скарги ОСОБА_1 , які подані адвокатом Єрмаком Олегом Віталійовичем на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року та на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,

встановив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернуся до суду із позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
17 липня 2018 року Святошинським районним судом міста Києва видано судовий наказ №759/10771/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 а ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року змінено розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача, визначений судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва, з 1/4 частини від усіх видів доходів до аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000,00 грн. 
Проте, станом на день звернення до суду з позовом позивач не має змоги сплачувати аліменти у такому розмірі. Майновий стан позивача істотно погіршився. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд змінити ОСОБА_1 розмір аліментів що стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 , визначений постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року з 15 000,00 грн до 5 000,00 грн з дня набрання судового рішення законної сили і до досягнення дитиною 18 річного віку та стягнути з відповідачки судові витрати.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 59 300 грн. 
Не погоджуючись із таким рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, позивач  ОСОБА_1 подавдо суду апеляційні скарги, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, стягнути з відповідачки судові витрати.
У апеляційній скарзі на рішення посилається на те, що в даному випадку, обставинами, які свідчать про погіршення майнового стану апелянта є припинення діяльності господарських підприємств, в яких він мав майнові корпоративні права, що врахувала колегія Київського апеляційного суду при визначені розміру аліментів в справі № 759/1099/17, а також обмеження у розпорядженні спільним майном у зв`язку з протиправним обмеженням, наявністю арештів, псуванням майна відповідачкою тощо. 
Крім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги передпенсійний вік скаржника, якому важко конкурувати з молодими менеджерами на ринку праці. 
Стверджує, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням вимог ст. 182, 192 СК України, оскільки скаржником належними та допустимими доказами було доведено погіршення майнового стану. 
У апеляційній скарзі на додаткове рішення посилається на те, що суд першої інстанції не врахував при винесенні додаткового рішення заперечення відповідача. Посилається на неспівмірінсть та необґрунтованість витрат.
Зазначає, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення, строк оплати послуг вже наступив, належними та допустимими доказами понесених судових витрат є квитанції про оплату наданих послуг за правничу допомогу. Відсутність вказаних квитанцій про оплату послуг є додатковим свідченням безпідставності заявлених послуг.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки адвокат Войтенко І.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для його скасування відсутні.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом є зменшення розміру аліментів до 5000 грн. 
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу на додаткове рішення слід задовольнити частково з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з частиною другою статті 3 Конвенції держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Одним з основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, закріплене у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
17 липня 2018 року Святошинським районним судом міста Києва видано судовий наказ №759/10771/18 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 а ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 13 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року змінено розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача, визначений судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва, з 1/4 частини від усіх видів доходів до аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000,00 грн. 
У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
З огляду на зміст статей 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів (див. постанову Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 364/1139/19 провадження № 61-11271св20)).
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що «розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»)».
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_1 посилався на те, що у нього погіршився матеріальний стан, про що свідчить, зокрема: призупинення господарської діяльності товариств, де він мав частки корпоративних прав; наявність інших боргових зобов`язань, що призвело по примусової реалізації рухомого майна; на момент пред`явлення позову, розмір заробітної плати, розмір аліментів, що підлягали сплаті, становив 119% від його доходу, що підтверджується довідками ОК-5, ОК-7; відсутність доказів, які б свідчили про наявність витрат, які б перевищували доходи позивача протягом 2020-2025 років; на момент розгляду справи про зменшення розміру аліментів Васильківським міськрайонним судом Київської області розглядається справа про поділ спільного майна подружжя, в межах якого накладено арешт на майно.
Разом з цим, наявність між сторонами спору про поділ майна подружжя сама по собі не свідчить про погіршення майнового стану позивача.
Наявність боргів у позивача перед третіми особами не звільняє його від обов`язку утримувати дитину. При цьому у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на разі не отримує жодних доходів, у нього відсутнє майно та він позбавлений можливості працювати.
Натомість, як видно із наданих позивачем довідок ОК-5, ОК-7, розмір його заробітної плати з 2019 року по 2022 рік не зменшувався.
Отже, належних та достатніх доказів зміни свого майнового стану після ухвалення судового рішення про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та до звернення із позовом про зменшення розміру цих аліментів позивач суду не надав. 
Колегія суддів також зауважує, що постанова Київського апеляційного суду, якою змінено розмір аліментів, що підлягає стягненню з відповідача, визначений судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва, з 1/4 частини від усіх видів доходів до аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000,00 грн, набрало законної сили 09лютого 2021 року. 
Із позовом у даній справі ОСОБА_1 звернувся 08 червня 2021 року, тобто, через чотири місяці після ухвалення зазначеного судового рішення.
При цьому, зі змісту поданої ОСОБА_1 позовної заяви вбачається, що позивач висловлює незгоду із розміром аліментів, визначених постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, однак, не доводить існування підстав для зменшення розміру аліментів в розумінні ст. 192 СК України .
За таких обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що зменшення розміру аліментів без доведення погіршення майнового становища та за відсутності доказів зміни сімейного стану (після ухвалення рішення про стягнення аліментів), не буде спрямовано на належне забезпечення сина та суперечитиме його інтересам.
Доводи апеляційної скарги позивача в цілому повторюють доводи його позовної заяви та додаткових пояснень, наданих у суді першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до його незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.
Разом з цим, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.
Так, відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (п.1 ст. 134 ЦПК України).
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків падання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та па підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою:,
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі з протилежною стороною). При цьому, норми статей 137. 141 ЦПК України спрямовані саме на захист прав та інтересів учасників судових процесів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість учасників отримати відшкодування понесених витрат, на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Аналізуючи зазначену норму процесуального права, слід дійти висновку про те, що для відшкодування витрат на правничу допомогу, заявником має бути вчинено дві обов`язкові дії, а саме, до закінчення судових дебатів зробити заяву про відшкодування судових витрат, а в подальшому, надати докази понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, якщо такі докази не було подано під час розгляду справи
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 користувалася професійною правничою допомогою адвоката на підставі ч. 1 ст. 15 ЦПК України та договору про надання правової допомоги, укладеного з АБ «Войтенко та партнери» № 01-05/19 від 02.05.2019 та додаткової угоди № 4 до нього.
Додатковою угодою № 4 до договору про надання правової допомоги № 01 05/19 від 02.05.2019 узгоджено вартість послуг адвокатського бюро з надання правової допомоги у цій справі.
У акті прийому передачі наданих послуг № 14-02/05-19 від 19.06.2025 відображено детально, які саме послуги було надано адвокатським бюро під час надання професійної правничої допомоги.
Із наданих ОСОБА_2 доказів встановлено, що загальна вартість наданих їй послуг становить 59 300 грн.
Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Верховний Суд у складі колегії суддів КГС в постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості й верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, завищений щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява N 19336/04, п. 269).
Стягуючи понесені позивачкою витрати на правову допомогу, суд першої інстанції не урахував заперечень відповідача щодо співмірності цих витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.
Враховуючи вищевикладене та аналізуючи надані позивачкою докази в підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання правничої допомоги, зважаючи на складність справи та обсяг виконаних робіт, наявну судову практику в аналогічних спорах, принципи співмірності та розумності судових витрат, заперечення відповідача щодо витрат, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу, понесених позивачкою під час розгляду справи в суді першої інстанції до 20 000 грн.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду по суті заявлених вимог, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін. Додаткове рішення суду слід змінити, зменшивши судові витрати, що підлягають стягненню, до 20 000 грн.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 червня 2025 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2025 року змінити, зменшивши суму витрат, які стягнуто на правову допомогу до 20 000 (двадцяти тисяч) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов 

Т.О. Невідома