Справа № 529/1129/25
Провадження № 2/529/699/25
РІШЕННЯ
іменем України

28 травня 2026 року Диканський районний суд Полтавської області в складі:
головуючого – судді Петренко Л.Є.
секретаря – Звягольської В.А.
з участю позивачки - ОСОБА_1 
представника позивачки – адвоката Конюшенко М.А.
відповідача – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна,
встановив:

Представнця позивачки ОСОБА_1 – адвокат Конюшенко М.А. 08.12.2025 звернулась до Диканського районного суду Полтавської області з позовною заявою про поділ між сторонами спільно набутого майна.
В обгрунтування позовних вимог представниця позивачки вказує, що сторони перебувають з 15.11.1986 року у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу ними придбано у 2010 році житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . Відповідно до правовстановлюючих документів, житловий будинок має спільну часткову форму власності та відповідно частка придбаного сторонами майна становить 13/25. Вказаний житловий будинок спочатку був поділений на дві частини, власницею іншої частини будинку є сусідка сторін – ОСОБА_3 .
Належну сторонам частину житлового будинку в окрему одиницю не виділяли, однак домогосподарства є окремими. Разом з тим інший співвласник – ОСОБА_3 виділила належну їй частину будинковолодіння в окрему одиницю з присвоєнням іншої адреси – АДРЕСА_1 .
На даний час сторони припинили спільне проживання, однак компенсувати позивачці вартість її частки майна, яка була придана у шлюбі відповідач не погоджується, тому остання просить суд визнати спільною сумісною власністю спірний житловий будинок та встановити розмір ідеальних часток на вказане майно у розмірі 13/50 за кожним.
Крім цього, в період шлюбу, за спільні кошти сторонами придбано автомобіль Renault Megane Scenic, 2009 року випуску, бежевого кольору, тип кузова універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано також за відповідачем ОСОБА_2 .. 
Набутий сторонами транспортний засіб залишився у користуванні відповідача ОСОБА_2 .. 
Представниця позивачки у позовній заяві зазначає, що набутий сторонами за час шлюбу транспортний засіб є неподільною річчю, позивачка вважає недоцільним залишення автомобіля у спільній власності надалі, встановлення спільного режиму користування автомобілем неможливо, оскільки стосунку між сторонами є напруженими, тому просить суд залишити автомобіль відповідачеві ОСОБА_2 , з якого стягнути на її користь частину вартості вказаного транспортного засобі. 
В позовній заяві вказано, що на даний час доступу до житлового будинку та транспортного засобу у позивачки ОСОБА_1 немає, а отже провести оцінку майна та сплатити судовий збір у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» не має можливості, тому ставить перед судом питання про відстрочення сплати судового збору. 
11.12.2025 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області задоволено клопотання представниці позивачки та відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по вказаній справі.
11.12.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 
03.02.2026 ухвалою Диканського районного суду Полтавської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
14.04.2026 постановлено ухвалу Диканського районного суду Полтавської області про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору в частині поділу автомобіль RenaultMeganeScenic, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
24.05.2026 представницею позивачки ОСОБА_1 – адвокатом Конюшенко М.А. подано до суду заяву про уточнення позовних вимог у яких остання просить суд визнати спірний житловий будинок спільною сумісною власністю сторін та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку.
Крім цього просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 понесені позивачкою судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 2 424 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
В судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_1 – адвокат Конюшенко М.А. позовні вимоги підтримала з підстав викладених у самій позовній заяві, просила їх задовольнити.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 15.11.1986 року. Спірний житловий будинок, який перебував на балансі у відділі освіти, де вона працювала було придбано за спільні кошти, також давали кошти, як її так і його батьки. За час спільного проживання вони з чоловіком робили ремонти за спільні кошти. Кожного року відбувались певні косметичні оновлення у будинку. Чоловік ОСОБА_4 завжди був проти ремонтів. Ініціатором ремонтів та купівлі меблів та інших речей завжди була вона. У 2025 році вона припинали своє проживання з відповідачем та була змушена покинути спільно придбаний будинок і переїхати проживати до батьківського дому. На даний час вона доглядає свого батька, однак батьківський будинок батько заповів її брату, тому вона не має власного житла. Відповідач ОСОБА_2 проживає у їх спільному будинку. 
Позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що не знає чому саме житловий будинок зареєстрований на відповідача, а право власності на земельну ділянку на якому розташований сам будинок зареєстроване за нею. 
Відповідач ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги визнав вказав, що він не заперечує проти поділу житлового будинку, однак вказав, що сама позовна заява побудована на неправдивих свідченнях. Зазначив, що житловий будинок придбавався за кошти його батьків. Коштами в сім`ї керувала дружина. Ремонт у будинку останнього разу робився 13 років тому. Були незначні косметичні роботи. Вважає, що будинок придбаний не за спільні кошти подружжя, оскільки дружина заробляла незначні кошти і більшість доходів було з підсобного господарства.
Відповідач ОСОБА_2 вказав, що 01.04.2026 року рішенням Диканського районного суду Полтавської області шлюб між ним та позивачкою ОСОБА_1 розірвано.
Заслухавши пояснення сторін, перевіривши фактичні обставини справи належними і допустимими доказами у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
15.11.1986 року сторони зареєстрували шлюб у Орданівській сільській раді Диканського району Полтавської області (а.с. 63), який розірвано 01.04.2026 рішенням Диканського районного суду Полтавської області. 
Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 08.07.2010 виконавчим комітетом Орданівської сільської ради в замін дублікату виданого 14.05.2010 за №32 договору купівлі-продажу, посвідченого виконкомом Орданівської сільської ради від 22.07.1992 за № 93, за ОСОБА_2 зареєстровано право спільної часткової власності на 13/25 житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (а.с. 44). 
Вказане будинковолодіння складається з житлового будинку А-2, навісу літ. Б, сараїв літ. В, літ. Г, літ. Е., літ. Ж, літ. З, літ. Л, гаражу літ. Д, літ. К, навісів літ. Е, літ. З, воріт огорожі №1, огорожі №2. 
Відповідно до висновку про вартість вказаного вище спірного житлового будинку, вартість такого складає 450 000 грн., а ринкова вартість 13/25 даного нерухомого майна складає 234 000 грн (а.с.109).
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Враховуючи, що вказаний вище договір купівлі-продажу будинку був укладений до 01.01.2004, дані цивільні правовідносини регламентуються нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на час укладення договору та виникнення права власності спірного будинковолодіння.
Таким чином, на час купівлі спірного будинку діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року.
Право власності (право оперативного управління) у набувача
майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором – ст.128 ЦК УРСР.
Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність», майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Згідно зі ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, яка діяла на момент придбання спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Положення даних норм КпШС України кореспондуються з положеннями ст.60 СК України.
У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.
Таким чином, діючим на момент купівлі спірного будинку сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.
Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.
Діючим на час купівлі спірного будинку законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.
Ст.128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Таким чином, у відповідності із Сімейним Кодексом України та згідно із Кодексом про шлюб та сім'ю діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.
З викладеного вбачається, що спірний будинок був придбаний за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.
Частина 1 статті 70 СК України є аналогічною за своїм змістом ч. 1 ст. 28 КпШС України: у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружина та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. 
Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що 13/50 частин житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя (сторін по справі), оскільки придбаний в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а отже уточнені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
При цьому, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності сторін на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Доказів придбання будинку не за спільну кошти подружжя суду не надано.
Що стосується розподілу судових витрат, суду зазначає наступне.
Представниця позивачки ОСОБА_1 у своїй заяві про уточнення позовних вимог просила стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати які складаються зі сплаченого судового збору в сумі 2 424 грн. та витрат понесених на правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
Відповідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягнення з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачений на підготовку документів, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.
До того ж у додатковій постанові КГС ВС від 30.08.2023 № 911/3586/21 Верховний Суд зазначає, що критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.
На підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу, пов`язаних з розглядом вказаної цивільної справи, представниця позивачки подала акт виконаних робіт згідно Договору про надання правничої допомоги № 0181 від 18.11.2025 та квитанцію від 19.11.2025 на суму наданих послуг 20 000 грн., які сплачено позивачкою ОСОБА_1 .
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено – п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України. 
За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, з урахуванням усіх аспектів і складності цієї справи, обсягу наданих адвокатських послуг і виконаних робіт у межах розгляду справи, виходячи з характеру спірних правовідносин, обсягу матеріалів справи, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, враховуючи заперечення відповідача ОСОБА_2 , суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які понесла позивачка ОСОБА_1 становить 5 000 грн, які підлягають стягненню на її користь з відповідача.
Що стосується вирішення питання стосовно сплати відстроченого судового збору, суд зазначає наступне.
Позивачці ОСОБА_1 11.12.2025 ухвалою Диканського районного суду Полтавської області відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення по вказаній справі. 
З доданого суду стороною позивача до висновку про вартість об`єкта оцінки житлового будинку, вартість 13/25 спірного нерухомого майна становить 234 000 грн.
При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в частині позовної вимоги про поділ будинку в розмірі 1212 грн.
Таким чином недоплачений розмір судового збору за позовну вимогу про поділ будинку становить 1128 грн.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що уточнені позовні вимоги задоволено у повному обсязі, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1 128 грн та понесені позивачкою витрати по сплаті судового збору при подачі позову в розмірі 1212 грн.
Як вбачається з матеріалів справи при подачі позовної заяви до суду позивачкою сплачено судовий збір за позовну вимогу про стягнення компенсації за автомобіль в розмірі 1432 грн. Вартість спірного транспортного засобу стороною позивача визначено в межах середньо ринкової вартості такого в сумі 143 718 грн.
Відповідно до ухвали Диканського районного суду Полтавської області від 14.04.2026 прийнято відмову позивачки ОСОБА_1 від позовної вимоги про визнання автомобіля Renault Megane Scenic, НОМЕР_1 , а провадження в даній частині позовних вимог закрито. 
Питання стосовно повернення позивачці 50 % сплаченого судового збору у відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судом не вирішувалося.
Отже, враховуючи вище викладене, на виконання вимог ч. 2 ст. 142 ЦПК України, позивачці ОСОБА_1 підлягає поверненню 50 % сплаченого судового збору за позовну вимогу про стягнення грошової компенсації за автомобіль, у зв?язку з відмовою позивача від позову в цій частині, в розмірі 716 грн. (1 432 грн : 50%), а інші 50% сплаченого судового збору - 716 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України на користь позивачки підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в сумі 1 928 грн.( 1212+716).
Керуючись статтями 12, 13, 141, 142, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Задовольнити уточнені позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно набутого майна.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 13/50 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який в цілому складається з житлового будинку А-2, навісу літ. Б, сараїв літ. В, літ. Г, літ. Е., літ. Ж, літ. З, літ. Л, гаражу літ. Д, літ. К, навісів літ. Е, літ. З, воріт огорожі №1, огорожі №2.
Припинити право спільної сумісної власності  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на 13/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 .
Повернути  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_2 з державного бюджету 50% судового збору сплаченого за позовну вимогу про стягнення грошової компенсації за автомобіль, у зв?язку з відмовою позивача від позову в цій частині, в розмірі 716 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1928 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, всього 6 928 грн.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 користь держави судовий збір в розмірі 1128 грн.
Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст рішення складено 01.06.2026.

Головуюча Л.Є. Петренко