Справа № 717/1878/25
Номер провадження 1-кп/717/36/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року   
Кельменецький районний суд Чернівецької області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ст. 336 КК України:
ОСОБА_3 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ), громадянина України, місце народження -- с. Бабин, Дністровський район, Чернівецька область, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ),
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_4 ,
обвинуваченого: ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним та придатним до військової служби, перебуваючи 20 березня 2023 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , достовірно знаючи, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації на території України введено воєнний стан та оголошено загальну мобілізацію, отримав повістку про прибуття для відправки у війська. В подальшому, діючи умисно, без поважних на те причин, в порушення вимог статті 65 Конституції України, статті 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», будучи належним чином оповіщеним про прибуття та не маючи правових підстав для відстрочки від призову, передбачених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій без поважних причин не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого ухилився від призову на військову службу під час мобілізації
Відповідно до ч. 3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби -зовнішньої розвідки України - за викликом, керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
5 січня 2023 року ОСОБА_3 пройшов військово-лікарську комісію, що підтверджується довідкою військово-лікарської комісії № 12 від 5 січня 2023 року.
20 березня 2023 року об 11 год 00 хв ОСОБА_3 отримав повістку про явку на 16 год 00 березня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для його відправки до військової частина НОМЕР_1 для призову на військову службу за мобілізацією. Окрім того, йому було доведено під підпис про ухилення від призову на військову сліжбу за мобілізацією на особливий період.
У подальшому, ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, без поважних причин, маючи можливість прибути, 20 березня 2023 року о 16 год 00 хв не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.
Обвинувачений ОСОБА_3 вину свою у вчиненому в попередніх судових засіданнях не визнав та надав покази, відповідно до яких він дійсно отримав повістку 20 березня 2023 року про явку до ІНФОРМАЦІЯ_3 того ж дня на 16 год 00 хв. Проте в той час його дружина перебувала в лікарні з його малолітнім сином та її дитиною від попереднього шлюбу та попросила обвинуваченого терміново привезти гроші в лікарню в м. Сокиряни. Обвинувачений не сказав дружині, що йому була вручена повістка про відправку у військову частину; також не збирав речі для відправки у військову частину. ОСОБА_3 поїхав в лікарню, віддав гроші, але не мав як повернутися з м. Сокиряни. Тому обвинувачений попросив свою племінницю відвезти його додому. Племінниця змогла приїхати лише близько 17 год, бо перебувала на роботі. Обвинувачений вже не встиг того дня з`явитися в ІНФОРМАЦІЯ_4 , бо приїхав в с. Бабин (6-7 км від селища Кельменці) близько 18 год. На запитання суду, чому одразу не поїхав у ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповів, що думав, що вже закрито. Обвинувачений наступного дня поїхав у ІНФОРМАЦІЯ_4 , але якась жінка там сказала, щоб він їхав додому. Станом на сьогодні обвинувачений має відстрочку як особа, що самостійно виховує малолітню дитину.
В судовому засіданні 24 червня 2026 року обвинувачений визнав вину у вчиненому, вказав, що розуміє, в чому полягає суспільна небезпека вчиненого ним діяння, та просив суд його суворо не карати.
Захисник підтримав позицію свого обвинуваченого та просив суд застосувати положення статті 75 КК при винесенні вироку, призначивши покарання у вигляді позбавлення волі терміном на 3 роки з іспитовим строком 1 рік. Також захисник просив при винесенні вироку взяти до уваги склад його сім`ї обвинуваченого, наявність малолітнього сина, якого ОСОБА_3 виховує самостійно, а також наявність на утриманні обвинуваченого матері похилого віку. 
В судовому засіданні в підтвердження обставин інкримінованого кримінального правопорушення та вини обвинуваченого ОСОБА_3 стороною обвинувачення були надані та судом дослідженні наступні докази та допитані свідки.
Свідок ОСОБА_6 дала покази суду, що вона була сімейною лікаркою обвинуваченого та видавала приблизно 19, 20 чи 21 березня 2023 року направлення обвинуваченому в стаціонар, але не може пригадати, чи обвинувачений перебував на стаціонарному лікуванні.
Свідок ОСОБА_7 повідомив, що у березні 2023 року працював на посаді завідувачем дитячого відділення Сокирянської лікарні. Свідок не може достеменно пригадати всі обставини, пам`ятає, що дружина обвинуваченого перебувала в березні 2023 року на лікуванні у його відділенні, це було в період ОСОБА_8 , жінку точно відвідувала мати обвинуваченого, самого обвинуваченого він не дуже добре пам`ятає; з ким перебували діти, можна з`ясувати за аналізами на Ковід, бо інакше нікого не пускали в той час в лікарню. Обвинувачений точно був, коли дитину виписували.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що до квітня 2025 року працював на посаді старшого офіцера мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 . Свідок пригадав, що бачив обвинуваченого в січні 2023 року, обвинувачений був скерований на ВЛК, за результатами якого був визнаний приданим до військової служби. Обвинувачений не мав ні відстрочки, ні інших перешкод до мобілізації. Свідок вказав, що обвинувачений не з`явився на відправку ні 20 березня 2026 року, ні наступного дня, більше свідок не бачив ОСОБА_3 в ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Свідок ОСОБА_10 , яка є племінницею обвинуваченого, дала свідчення, що 20 березня 2022 року (коли почалась війна) їй подзвонив обвинувачений та попросив забрати з Сокирян з лікарні, але свідок працювала та змогла його забрати лише орієнтовно в 17 год, тому вони вже не встигли з`явитися для відправки у ВЧ. В той час в лікарні перебувала дружина обвинуваченого з його сином, якому тоді було півтора року. Наступного дня свідок підвезла обвинуваченого до ІНФОРМАЦІЯ_6 , щоб той відмітився, обвинувачений перебував десь пів години там і вийшов. Обвинувачений не повідомив свідка, що його призвали на військову службу.
Також, вина ОСОБА_3 повністю підтверджується усією сукупністю досліджених у судовому засіданні письмових доказів, які узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у їх достовірності.
Так, згідно розписки від 20 березня 2023 року солдат ОСОБА_3 отримав повістку про направлення в Збройні Сили України о 16 год 00 хв 20 березня 2023 року.
Відповідно до картки обстеження та медичного огляду від 5 січня 2023 року, ОСОБА_3 придатний до військової служби.
Згідно довідки військово-лікарської комісії, виданої військово-лікарською комісією 5 січня 2023 року за № 12, ОСОБА_3 придатний до військової служби.
Відповідно до мобілізаційного розпорядження солдат ОСОБА_3 направляється до команди № НОМЕР_2 .
ОСОБА_3 доведено положення статті 210-1 КУпАП та статті 336 КК України, що підтверджується відповідним Аркушем доведення, в якому міститься підпис обвинуваченого.
Листом за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 № 8355 від 24 серпня 2024 року підтверджується, що виявлені захворювання під час проведення ВЛК обвинуваченого передбачають постанову про придатність до військової служби обвинуваченого.
Відповідно до листа за підписом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 обвинувачений на військову службу не зараховувався, так як відмовився від проходження військової служби.
Обвинувачений є батьком малолітнього сина, ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_3 від 14 лютого 2025 року ОСОБА_3 надана відстрочка від призову за мобілізацією до 8 травня 2025 року. 
Відповідно до ІНФОРМАЦІЯ_3 від 15 травня 2025 року ОСОБА_3 надана відстрочка від призову за мобілізацією до 7 серпня 2025 року.
Відповідно до довідки Бабинського старостинського округу Кельменецької селищної ради від 14 квітня 2023 року обвинувачений проживає з матір`ю (народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 ). З характеристики, наданої цим же органом того ж дня, ОСОБА_3 характеризується позитивно. 
Згідно довідок № № 143 та 123 КНП «Кельменецька багатопрофільна лікарня» ОСОБА_3 не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога.
ОСОБА_3 не притягався до кримінальної відповідальності.
Зі змісту характеристики від 11 липня 2025 року вбачається, що ОСОБА_3 проживає зі своїм сином, самостійно виховує та утримує його. 
Відповідно з виписки з історії хвороби № 1499/137 ОСОБА_11 перебував на лікуванні в Сокирянській лікарні з 17 по 22 березня 2023 року.
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 18 вересня 2023 року по справі № 717/1530/23 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 .
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 10 січня 2024 року по справі № 717/1876/23 встановлено факт, що ОСОБА_3 самостійно виховує та утримує свого сина ОСОБА_11 ; визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_11 з його батьком ОСОБА_3 .
Рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2025 року по справі № 717/659/25 ОСОБА_11 позбавлено батьківських прав стосовно її сина ОСОБА_11 .
Зі змісту характеристики від 3 червня 2026 року та Акту обстеження матеріально-побутових умов від 3 червня 2026 року вбачається, що ОСОБА_3 проживає зі своїм сином, самостійно виховує та утримує його. 
Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 і його дії кваліфікує за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Так, Верховний Суд неодноразово зазначав, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 Кримінального кодексу України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час суд зазначає, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
З врахуванням таких вимог закону, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує вимоги ст. ст. 50, 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 вищевказаного Кодексу є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання і обирає щодо обвинуваченого ОСОБА_3 покарання в межах санкції ст. 336 КК України у вигляді позбавлення волі.
Суд вважає, що таке покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Також суд не може визнати обставиною, що пом`якшує кримінальну відповідальність, -- щире каяття, оскільки під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 не визнавав факту вчинення злочину та не виявив наміру йти служити.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 199/6365/19 зазначив, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.
Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Також суд враховує те, що вказане кримінальне правопорушення є нетяжким злочином, проте відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, про що зазначено у ст. 50 КК України.
Призначене покарання обвинуваченому в межах санкції ст. 336 КК України, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таким чином, з огляду на відношення обвинуваченого ОСОБА_3 до вчиненого, відсутність щирого каяття, відсутність судимості, позитивну характеристику, свідомого небажання обвинуваченого нести тягар військової служби, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, продовження дії воєнного стану на території України, тому суд вважає, що при призначенні покарання із застосуванням ст. 69 КК України, психологічне ставлення до вчиненого ним діяння не зміниться.
Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 .
Згідно зі ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.
Відповідно до статтей 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
Суд враховує, що обвинувачений самостійно виховує та утримує чотирирічного сина, матір дитини позбавлена батьківських прав, крім того, разом із обвинуваченим проживає його матір (1949 року народження), відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також те, що ОСОБА_3 раніше не судимий, злочин вчинив вперше, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, а також те, що інтереси дитини є приорітетними для суду, суд вважає за можливе виправлення засудженого без відбування покарання,  застосування положення статті 75 КК України та звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання із застосуванням максимального строку випробування . 
Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.
Речові докази відсутні.
Процесуальних витрат в кримінальному провадженні не має.
Клопотань про обрання запобіжного заходу до суду не надходили.
Керуючись ст. ст. 373, 374, 475 Кримінального процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України та призначити покарання за ст. 336 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі з випробуванням на 3 (три) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, зокрема:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
3) виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;
Апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Кельменецький районний суд Чернівецької області.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя