Справа №752/21924/24
Провадження № 2/752/633/26 

Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

27.04.2026 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді Чекулаєва С.О.,
за участі секретаря Ільніцької І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до ОСОБА_2 
треті особи: ОСОБА_3 
приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова Тетяна Миколаївна
Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЦІНКА МАЙНА Україна» 
про визнання договору недійсним 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі за текстом також - позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом також -відповідач), треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова Тетяна Миколаївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЦІНКА МАЙНА Україна», в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просила суд
-визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:664:0006, площею 0,026 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 10.01.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 на підставі довіреності від 28.12.2018 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Тетяною Миколаївною.

Стислий виклад позиції позивача 
Вимоги позивача обґрунтовуються тим, що позивач перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 28.04.1979 по 20.10.2004, під час якого було придбано житловий будинок площею 46,6 кв.м. за номером АДРЕСА_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Під час шлюбу сторонами було приватизовано земельну ділянку на якій розташований вказаний житловий будинок, добудовані окремі нежитлові приміщення та споруди (гараж, дві майстерні з надбудовами, встановлено паркан, ворота, вимощено двір) а також уточнено площу земельної ділянки розмір якої становив 0,0624 га.
28.04.2000 відповідачем було отримано Державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,0624 га за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 8000000000:79:664:0001.

Після розірвання шлюбу, згідно рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05.04.2007 у справі №2-145/07 за позивачем (без поділу часток в натурі) було визнано право власності на частини житлового будинку та частини земельної ділянки розміром 0,0624 га, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
Позивачу стало відомо, що відповідач виділив в натурі із земельної ділянки площею 0,0624 га за адресою: АДРЕСА_1 окрему земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:664:0006 площею 0,026 га, яку без погодження з позивачем відчужив за договором купівлі-продажу від 10.01.2024 ОСОБА_3 в інтересах якої діяв ОСОБА_4 .
На думку позивача, такі дії ОСОБА_2 порушують її право належним чином володіти, користуватися і розпоряджатися як співвласнику малоповерховими нежитловими будівлями (гаражем та двома майстернями з надбудовою), які становили одне ціле із житловим будинком і земельною ділянкою та перебувають у спільній власності позивача та відповідача. 
Позивач наголошує у позові, що в тексті оспорюваного договору купівлі-продажу, як продавцем так і покупцем не зазначено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:79:664:0006, площею 0,026 га розміщені малоповерхові нежитлові будівлі (гараж і дві майстерні з надбудовами), які були збудовані під час шлюбу та перебувають у спільній сумісній власності. 
Позивач стверджує, що під виглядом купівлі-продажу земельної ділянки сторони оспорюваного договору фактично відчужили земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:664:0006 площею 0,026 га та малоповерхові нежитлові будівлі, які спільно належить позивачу та відповідачу, тобто вчинили удаваний правочин.
Посилаючись на положення статей 203, 215, 235 ЦПК України позивач вказує на наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.01.2024 недійсним.

Стислий виклад позиції відповідача 
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив позов задовольнити.

Процесуальні дії у справі
17.10.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О. 
22.10.2024 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху.
06.01.2025 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 27.02.2025.
04.03.2025 від ОСОБА_3 надійшла заява про залучення її як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
05.05.2025 позивач також звернувся до суду із заявою про залучення ОСОБА_3 у справі як третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.
13.08.2025 позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просив суд розглядати лише позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:79:664:0006, площею 0,026 га за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 10.01.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Тетяною Миколаївною.

26.09.2025 у підготовчому судовому засіданні були виконані завдання підготовчого провадження передбачені цивільним процесуальним законодавством для початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні 17.04.2026 позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили позов задовольнити, відповідач позов визнав та просив суд позов задовольнити, представник третьої особи ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову, просив у задоволенні позову відмовити.
Третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова Тетяна Миколаївна подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. 
У судовому засіданні 17.04.2026, після судових дебатів, суд, керуючись положеннями статті 244 ЦПК України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 27.04.2026.

Фактичні обставини встановлені судом
З 28.04.1979 по 20.10.2004 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 та Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 .
10.07.1984 ОСОБА_2 , як покупець, уклав договір купівлі-продажу жилого будинку із ОСОБА_5 , як продавцем, та набув право власності на жилий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-КВ №130259 ОСОБА_2 на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 79664001, загальною площею 0,0624 га за адресою АДРЕСА_1 . Підставою набуття права власності на земельну ділянку вказано рішення Київської міської ради від 02.12.1999 за №127-2/629.
Як вбачається з копії Технічного паспорта на жилий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_2 (виготовлений 16.07.1999) вказане домоволодіння складається з жилого будинку, хозблоку, мансарди та підвалу.
Згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.04.2007 у справі №2-145/07 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, позовні вимоги були задоволені; визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки розміром 0,0624 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .
Окрім цього, згідно вказаного судового рішення за ОСОБА_2 визнано право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки розміром 0,0624 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .
10.01.2024 ОСОБА_2 , як продавець, уклав із ОСОБА_3 , як покупцем, в інтересах якої діяв ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,026 га у межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 8000000000:79:664:0006.
Згідно п.1.2. оскаржуваного договору купівлі-продажу, відчужувана земельна ділянка належить продавцю на підставі Державного акту на право власності на землю серія IV-КВ №130259, виданого 28.04.2000 Київською міською радою, зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №79-2-00565. 
Згідно пункту 2.1. договору продаж земельної ділянки вчинено за 440 024,00 грн. 

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Тетяною Миколаївною та зареєстрований в реєстрі за №18.
Згідно Висновку про вартість об`єкта оцінки від 05.01.2024 ринкова вартість вказаної земельної ділянки становить 440 024,00 гривні.
Як вбачається з характеристики об`єкта оцінки, таким об`єктом була виключно земельна ділянка, загальною площею 0,026 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:79:664:0006.
Згідно пункту 16 характеристики об`єкта оцінки на вказаній земельній ділянці відсутні будь-які будівлі, споруди, поліпшення та/або багаторічні насадження.
Згідно листа Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради від 04.10.2024 вих.№ 057-13460 суд встановив, що за даними Міського земельного кадастру, земельна ділянка площею 0,0624 га кадастровий номер 8000000000:79:664:0001 по АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 02.12.1999 №127-2/629 передана у приватну власність ОСОБА_2 .
Водночас, як вказано у листі від 04.10.2024 вих.№ 057-13460, згідно даних Міського земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:79:664:0006 не зареєстрована; інформація про формування земельної ділянки у розумінні статті 79-1 Земельного кодексу України в Департаменті відсутня.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Суд встановив, що між сторонами виник спір з правовідносин пов`язаних із правом власності на земельну ділянку та відповідно визнання недійсним правочину, на підставі якого одни із співвласників розпорядився спільним майном.
Відповідно до статті 22 Кодекс про шлюб та сім`ю України (який був чинним на час набуття сторонами права власності на майно) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення міститься і в статті 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Суд встановив, що згідно рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 05.04.2007 у справі №2-145/07 позивач та відповідач мають право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки розміром 0,0624 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , кожний.
Частки позивача та відповідача у праві власності на земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:79:664:0001 в натурі не виділені.
Оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 10.01.2024 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах якої діяв ОСОБА_4 , у письмовій формі та був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Тетяною Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за №18.
Позивач стверджує, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки є фактично договором купівлі-продажу малоповерхових нежитлових будівель (гаражу, двох майстерень з надбудовами), а тому, такий договір є удаваним, не відповідає вимогам законодавства та на підставі статей 203 та 215 ЦК України має бути визнаний судом недійсним.
З цього приводу суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину. За змістом частин другої та третьої статті 215 ЦК України порушення умови дійсності правочину може мати наслідком його недійсність у силу закону (нікчемність) або бути підставою для визнання його недійсним у випадку оскарження до суду (оспорюваність).
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. 
Таким чином, суд зазначає, що «недійсний правочин» можна визначити як правочин, який внаслідок невідповідності вимогам закону не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Статею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України).
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України).
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України).
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України).
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України).
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України).

У позовній заяві позивач не вказує, яку конкретну норму ЦК України або іншого акту цивільного законодавства було порушено при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки.
Водночас, позивач обмежується припущенням, що сторони оспорюваного договору повинні були укласти договір купівлі-продажу нежитлових будівель розміщених на земельній ділянці, а право власності на саму земельну ділянку мало перейти до покупця в силу положень статті 377 ЦК України.
З цього приводу суд зазначає, що матеріали цивільної справи не містять жодних доказів того, що на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:79:664:0001 по АДРЕСА_1 або на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:79:664:0006 були розташовані нежитлові будівлі.
Враховуючи викладене, твердження позивача про те, що відповідач здійснив відчуження нежитлових будівель згідно оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки є безпідставними.
Отже, твердження позивача, що оспорюваний договір є удаваним не знайшло свого підтвердження.
Водночас, земельна ділянка є самостійним об`єктом цивільних правовідносин і щодо неї можуть бути укладенні правочини, зокрема і договір купівлі-продажу.
Відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Таким чином, оскільки суд не встановив порушення вимог чинного законодавства при укладені відповідачем та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.01.2024 підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні.
Також позивач не довів, що існують інші підстави, які передбачені частинами другою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Доказів того, що відповідач та ОСОБА_3 мали намір укласти договір купівлі-продажу нежитлових будівель матеріали справи не містять.
Суд вважає за необхідне зазначити, що у справах про визнання правочину недійсним відповідачами мають бути всі сторони такого правочину. 
Позивач звернулася з позовом виключно до ОСОБА_2 в той час, як іншим співвідповідачем у цій справі повинна бути ОСОБА_3 , яка є стороною оспорюваного договору.
Незалучення сторони договору як співвідповідача за наявності обов`язкової процесуальної співучасті є самостійною підставою для відмови в позові. Визначення складу відповідачів є правом позивача, однак перевірка їх належності - обов`язком суду.
Що ж до визнання відповідачем позову, то воно є обов`язковим для суду, за винятком випадку, коли такі дії відповідача суперечать законодавству або порушують права і охоронювані законом інтересів інших осіб.
Суд дійшов висновку, що позивач звернувшись з позовом виключно до ОСОБА_2 , який визнав позов, фактично позбавила іншу сторону оспорюваного договору висловити свої заперечення як співвідповідач у справі та таким чином захистити свої права та інереси, що безумовно були б порушенні в разі задоволення позову.
Враховуючи всі, вказані вище обставини, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат
Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною другою статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. 

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд відмовив у задоволенні позову, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрова Тетяна Миколаївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЦІНКА МАЙНА Україна» про визнання договору недійсним - відмовити. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: С.О. Чекулаєв