ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/2534/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування рішень,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування рішень.
Позивач просить суд.
- визнати протиправними та скасувати прийняті Головним управління ДПС у Чернівецькій області відносно фізичної особи ОСОБА_1 податкові повідомлення – рішення №671-2412-2412-UA73060610000066784/2021 від 18 січня 2024 року, №671-2412-2412-UA73060610000066784/2022 від 18 січня 2024 року, №671-2412-2412-UA73060610000066784/2023 від 18 січня 2024 року і №671-2412-2412-UA73060610000066784 18 січня 2024 року, відповідно до яких визначено суму зобов`язання зі сплати земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку по АДРЕСА_1 за 2021-2024 роки у розмірі 91422 грн 65 коп.;
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області №0001789-1303-2413 від 03 квітня 2024 року прийняту відносно фізичної особи ОСОБА_1 про сплату боргу в розмірі 67937 грн 91 коп.
В обґрунтування протиправності оскаржуваних рішень вказано про те, що позивач звільняється від сплати податку на підставі підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, оскільки він є суб`єктом господарювання – платником податку 1 групи, який обрав спрощену систему оподаткування, самостійно здійснює підприємницьку діяльність, без найманих працівників та без надання належної йому частки земельної ділянки у користування третім особам, використовуючи її у своїй підприємницькій діяльності. Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваної податкової вимоги, позивач зазначив про відсутність розрахунку сум боргу зі сплати земельного податку, що, на його думку, свідчить про безпідставність суми, зазначеної у такій вимозі. Додатково вказано про порушення податковим органом строків винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень в частині, яка стосується податкових періодів з 2021 року по 2023 рік. Додатково позивач звертав увагу на те, що йому не було відомо про існування оскаржуваних рішень, оскільки такі надіслані не на податкову адресу позивача. Натомість про такі рішення позивач дізнався лише після відкриття Чернівецьким окружним адміністративним судом провадження у справі №600/1780/25-а, фактично отримавши їх після надання відповіді на адвокатський запит представника позивача 05 травня 2025 року.
Ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до суду з цією позовною заявою; прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі; вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; відмовлено у задоволенні заяви позивача про розгляд цієї справи за правилами загального позовного провадження та клопотання про виклик свідків; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази у відповідача.
Відповідач подав до суду відзив, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову, вказуючи про законність нарахованих позивачу податкових зобов`язань оскаржуваними рішеннями, які належним чином направлені на податкову адресу позивача. Крім того, на думку представника відповідача, такі рішення складені у строк, визначений податковим законодавством, який передбачає, зокрема, зупинення визначених статтею 102 Податкового кодексу України строків давності у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби на період з 18 березня 2020 року по 30 червня 2023 року. Додатково відповідач зазначив, що позивач не подавав відомостей щодо використання у господарській діяльності земельної ділянки, на яку нараховано земельний податок, за формою 20-ОПП, як не надав і жодних підтверджуючих документів щодо отримання доходів від здійснюваної господарської діяльності.
У поданій до суду відповіді на відзив позивач вказав про безпідставність посилань відповідача на норми статті 102 Податкового кодексу України, включаючи зупинення встановлених нею строків у зв`язку з коронавірусною хворобою. На думку позивача, норми вказаної статті підлягають застосуванню стосовно тих грошових зобов`язань, нарахуванню яких передувала перевірка контролюючого органу, однак у даних спірних відносинах відповідачем не було надано жодних належних доказів проведення такої перевірки відносно позивача. При цьому, на думку останнього, відповідачем не було спростовано доводів позову щодо порушення строків винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, що мало місце після 01 липня років, які наставали за попередніми базовими податковими (звітними) періодами (роками). Додатково на підтвердження обставин здійснення підприємницької діяльності позивачем подано декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , наголосивши, що такі подавались до податкового органу.
У поданих до суду запереченнях відповідач вказав, що позивачем не було надано доказів отримання доходів від провадження діяльності, пов`язаної з ремонтом холодильного обладнання та автотранспортних засобів.
Ухвалою суду відмовлено задоволенні клопотання ОСОБА_1 об`єднання позовів у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування рішень.
Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець за податковою адресою: АДРЕСА_2 , із здійсненням основного виду діяльності за кодом КВЕД 45.20. Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів.
Як вбачається з наявних у справі матеріалів та не заперечується учасниками, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомостей Держгеокадастру позивач володіє на праві приватної власності земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , а саме часткою – земельної ділянки на праві спільної часткової власності від загальної площі 0,4364 га, кадастровий номер – 7310136600:35:001:0017, цільове призначення – 11.02 – для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. Станом на 17 січня 2024 року нормативна грошова оцінка вказаної частки земельної ділянки становила 5222008,02 грн.
Крім цього, згідно з даними Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться нежитлові будівлі, розмір 54/100 частки яких перебуває у приватній власності позивача також на праві спільної часткової власності.
Також судом установлено, що у період з 01 січня 2012 року по 30 червня 2022 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування 2 групи (20%), а з 01 липня 2022 року – на спрощеній системі оподаткування 1 групи (10%), при цьому позивач при провадженні господарської діяльності не використовує найману працю.
Вказані обставини визнаються учасниками справи.
18 січня 2024 року Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області винесено податкові повідомлення-рішення форми «Ф», якими на підставі пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України визначено позивачу податкові зобов`язання за платежем – земельний податок з фізичних осіб:
- №671-2412-2412-UA73060610000066784/21 за податковий період 2021 року на суму 18866,93 грн;
- №671-2412-2412-UA73060610000066784/22 за податковий період 2022 року на суму 21602,64 грн;
- №671-2412-2412-UA73060610000066784/23 за податковий період 2023 року на суму 24843,04 грн;
- №671-2412-2412- НОМЕР_1 за податковий період 2024 року на суму 26110,04 грн.
03 квітня 2024 року Головним управлінням ДПС в Чернівецькій області винесено відносно позивача податкову вимогу №0001789-1303-2413, згідно з якою станом на 02 квітня 2024 року за позивачем рахувався податковий борг на суму 67937,91 грн, який згідно з доданим до позову детальним розрахунком суми податкового боргу виник у зв`язку з несплатою податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 65742,81 грн (438,79 грн + 263,72 грн + 65040,30 грн) та земельного податку з фізичних осіб на суму 2195,10 грн.
Не погоджуючись із указаними рішеннями суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також встановлення відповідальності за порушення податкового законодавства врегульовано Податковим кодексом України №2755-VI від 02 грудня 2010 року (далі - ПК України в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень).
Статтею 265 ПК України встановлено, що податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Особливості оподаткування платою за землю та порядок його сплати встановлений статтями 284-287 ПК України.
Так, відповідно до пункту 284.1 статті 284 ПК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території. Нові зміни до рішень щодо наданих пільг зі сплати земельного податку надаються відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки до 1 числа першого місяця кварталу, що настає за звітним кварталом, у якому відбулися зазначені зміни.
Згідно зі статтею 285 Податкового кодексу України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
Підставою для нарахування земельного податку є: дані державного земельного кадастру; дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (підпункти «а», «б» пункту 286.1 статті 286 ПК України).
Нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки, у тому числі право на яку фізична особа має як власник земельної частки (паю), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу, разом із детальним розрахунком суми податку, який, зокрема, але не виключно, має містити кадастровий номер та площу земельної ділянки, розмір ставки податку та розмір пільги зі сплати податку (абзац перший пункту 286.5 статті 286 ПК України).
Водночас підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України передбачено, що платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку за земельні ділянки, що використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності (крім діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування) та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.
Аналізуючи наведену норму, суд приходить до висновку, що застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги, встановленої підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України, законодавець ключовими критеріями обрав сукупність дотримання трьох обов`язкових умов: 1) особа, відносно якої може бути застосована така пільга, має бути платником єдиного податку першої-третьої груп; 2) наявність у такої особи у власності земельної ділянки; 3) належна особі на праві власності земельна ділянка використовується безпосередньо нею у провадженні власної господарської діяльності.
Винятком з положень законодавства про звільнення платників єдиного податку першої-третьої груп від сплати земельного податку є провадження ними діяльності з надання земельних ділянок та/або нерухомого майна, що знаходиться на таких земельних ділянках, в оренду (найм), позичку, на іншому праві користування. Тобто, законодавець вказує на наявність обов`язку зі сплати земельного податку, якщо земельна ділянка чи розташована на ній нерухомість передана в оренду (найм), позичку чи користування третім особам і провадження певного виду діяльності нерозривно пов`язане із земельною ділянкою, яка є предметом оренди (позички, користування) та є об`єктом нарахування земельного податку.
Відповідно, у разі, якщо здійснювана особою-платником єдиного податку господарська діяльність полягає у наданні належної їй земельної ділянки та/або нерухомого майна, що на ній знаходиться, в оренду (найм), позичку, чи інший вид права користування, то визначена підпунктом 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України пільга зі сплати земельного податку таку особу не розповсюджується і вона зобов`язана сплачувати земельний податок у порядку, визначеному статтями 284-287 ПК України.
Судом встановлено, що позивач є платником єдиного податку 1 групи з 01 липня 2022 року, а до вказаної дати перебував на спрощеній системі оподаткування 2 групи. Відомостей щодо переходу позивача зі спрощеної на загальну систему оподаткування станом на день прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень (18 січня 2024 року) та податкової вимоги (03 квітня 2024 року) матеріали справи не містять.
Водночас у ході судового розгляду справи відповідачем не було зазначено відомостей (доводів) про те, що земельна ділянка, відносно якої винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, була передана третім особам в оренду (найм), позичку, користування тощо. Відповідачем не надано до суду належних доказів того, що за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями у податкові періоди 2021-2024 років діяльність позивача була безпосередньо пов`язана із здійсненням ним діяльності з надання належної йому частини земельної ділянки () з кадастровим номером 7310136600:35:001:0017 та/або розташованих на ній об`єктів нерухомості в оренду (найм), позичку чи інше право користування третім особам.
Разом з цим наявними у справі матеріалами підтверджується здійснення позивачем власної господарської діяльності з технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів, яка згідно реєстраційних даних є основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 , на підставі укладених з контрагентами договорів, зокрема з фізичними особами/фізичними особами-підприємцями ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Згідно з наданими позивачем нарядами-замовленнями з виконання робіт, зазначених у договорах, їх виконання здійснювалось позивачем на відкритій території (земельній ділянці по АДРЕСА_1 ), у тому числі що зумовлено монтажем або встановленням додаткового обладнання (тентів, драбин, піддонів, домкратів, натягування захисного каркасу та інших засобів захисту, тощо).
Обставини здійснення позивачем господарської діяльності за основним кодом КВЕД 45.20. Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів у періоди 2021, 2022, 2023, 2024 років також підтверджується звітними податковими деклараціями платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця, які подавались позивачем до Головного управління ДПС в Чернівецькій області за вказані роки звітності.
Посилання відповідача у відзиві на те, що серед видів економічної діяльності позивача є і діяльність за кодом КВЕД 68.20. "Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна" суд оцінює критично, адже сам по собі факт можливості провадження позивачем такого виду економічної діяльності не може слугувати підставою для нарахування земельного податку, оскільки такий вид діяльності позивача не є основним, а доказів щодо здійснення такого впродовж 2021-2024 років Головне управління ДПС в Чернівецькій області суду не надало.
Стосовно тверджень відповідача про те, що позивачем не подано відомостей щодо використання належної йому частки земельної ділянки у господарській діяльності за формою 20-ОПП, то такі суд відхиляє, адже норми підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 Податкового кодексу України не ставлять у залежність встановлену законом пільгу зі сплати земельного податку від подання платником податку звітності за формою №20-ОПП. Відповідно, неподання позивачем звітності за формою №20-ОПП щодо використання земельної ділянки (її частки та/або об`єктів, які на ній розміщені) у власній господарській діяльності не тягне за собою безумовного висновку щодо відсутності факту використання такого об`єкту (об`єктів) у господарській діяльності.
Отже, оскільки станом на час винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень позивач був платником єдиного податку 1 групи, при цьому до 01 липня 2022 року перебував на спрощеній системі оподаткування 2 групи, і у його власності перебувала частки земельної ділянки з кадастровим номером 7310136600:35:001:0017 за адресою: вул. Череповецька, 24, м. Чернівці, яку він використовував для провадження власної господарської діяльності, що підтверджується наявними у справі матеріалами і не спростовано відповідачем, то він звільнений від сплати земельного податку згідно підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України.
Наведене дає підстави для висновку про незаконність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 18 січня 2024 року №671-2412-2412-UA73060610000066784/21, №671-2412-2412-UA73060610000066784/22, №671-2412-2412-UA73060610000066784/23, №671-2412-2412-UA73060610000066784.
Крім цього, вирішуючи спір, суд зауважує, що положеннями пункту 286.5 статті 286 ПК України встановлено, що нарахування сум плати за землю проводиться контролюючим органом шляхом складання податкового повідомлення-рішення, яке надсилається платнику податку до 01 липня поточного року.
З обставин справи вбачається, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення, якими визначено позивачу податкові зобов`язання за податковий період 2021-2023 років, були прийняті відповідачем та надіслані позивачу після 01 липня поточних років за податкові періоди 2021-2023 років, тобто вже після встановленого Податковим кодексом України строку, протягом якого надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом податкові повідомлення-рішення з плати за землю.
Вказане свідчить про порушення відповідачем процедури прийняття податкових повідомлень-рішень за податкові періоди 2021-2023 років, що є додатковою підставою для визнання їх незаконними.
Також суд звертає увагу на те, що ні у відзиві, ні у запереченнях відповідачем не спростовано доводів позову про те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення та податкова вимога були надіслані на адресу, яка не є податковою адресою позивача: АДРЕСА_2 . Натомість такою є адреса: АДРЕСА_2 .
Особливістю адміністративного судочинства, порівняно з іншими видами судочинства, є обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Однак у ході судового розгляду справи відповідачем не доведено законності прийняття оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень, в той час як за приписами статті 19 Конституції України суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Стосовно оскарження позивачем податкової вимоги №0001789-1303-2413 від 03 квітня 2024 року, згідно з якою з позивача вимагається сплата боргу в розмірі 67937,91 грн, то суд звертає увагу на те, що ні у відзиві, ні у запереченнях відповідач не навів жодних доводів законності винесення такої, як і не зазначив (не обґрунтував) жодних підстав включення у цю вимогу сум нарахувань податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що становить 65742,81 грн (438,79 грн + 263,72 грн + 65040,30 грн) та, при цьому, сум із земельного податку з фізичних осіб у розмірі 2195,10 грн.
Фактично, як свідчить зміст поданих відповідачем заяв по суті справи, ним не доведено правомірності винесеної відносно позивача податкової вимоги №0001789-1303-2413 від 03 квітня 2024 року та жодним чином не спростовано доводів позову в частині, яка стосується її протиправності.
З огляду на викладене, перевіряючи оскаржувані позивачем рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність їх критеріям, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що при їх прийнятті відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законом, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень.
Тому, суд визнає протиправними та скасовує оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення та податкову вимогу.
Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Згідно змісту частин першої та другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно частин першої-третьої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів обґрунтованість заявлених вимог. Натомість відповідач не довів правомірність оскаржуваних рішень.
Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає таке.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною першою, сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявної у справі платіжної інструкції позивачем за його подання сплачено судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.
Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити повністю.
Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 18 січня 2024 року №671-2412-2412-UA73060610000066784/2021, №671-2412-2412-UA73060610000066784/2022, №671-2412-2412-UA73060610000066784/2023, №671-2412-2412-UA73060610000066784, прийняті щодо ОСОБА_1 .
Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС в Чернівецькій області від 03 квітня 2024 року №0001789-1303-2413, прийняту щодо ОСОБА_1 .
Стягнути з Головного управління ДПС у Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 2422 грн 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 04 червня 2026 року.

Повне найменування учасників справи: позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ); відповідач - Головне управління ДПС у Чернівецькій області (58013, м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 200-А, код ЄДРПОУ 44057187).

Суддя О.П. Лелюк