ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

09 червня 2026 року   Справа № 906/948/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" 
на рішення Господарського суду Житомирської області від 06.04.2026 
(ухвалене о 12:55 год. у м. Житомирі, повний текст складено 16.04.2026)
у справі № 906/948/25 (суддя Вельмакіна Т.М.) 
за позовом ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд"
про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання звільнення та стягнення вихідної допомоги
за участю представників сторін:
від позивача - не з`явився; 
від відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначив, що 01.11.2023 він був призначений на посаду директора ТОВ "Техно Буд", а 03.02.2024 йому стало відомо, що на підставі рішення загальних зборів учасників товариства згідно із протоколом №31/01/25 від 31.01.2025 його звільнено із посади директора ТОВ "Техно Буд".
28.02.2025 ним отримано копію наказу про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), проте заяву про звільнення він не писав, наміру звільнитися з посади не висловлював, про скликання та проведення загальних зборів учасників товариства щодо його звільнення не знав.

Корольовський районний суд м. Житомира ухвалою від 07.03.2025 у справі №296/2243/25 відмовив у відкритті провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України (заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

Житомирський апеляційний суд постановою від 14.05.2025 у справі №296/2243/25 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Вірьовкіна Олександра Ігоровича залишив без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомир від 07.03.2025 - без змін.

Відтак, 25.07.2025 ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд", у якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ №31/01 від 31.01.2025 про звільнення з посади директора ОСОБА_1 ;
- змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 , вказавши формулювання звільнення з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" ОСОБА_1 за п.5 ч.1 ст.41 Кодексу законів про працю України КЗпП України, згідно рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд", яке оформлено протоколом №31/01/25 від 31.01.2025;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 225 903 грн 54 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає протиправним внесення формулювання про звільнення з посади директора на підставі ч.1 ст.36 КзпП України, оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою про звільнення, у тому числі про звільнення за угодою сторін.
Продовжує, що відповідач не виплатив вихідну допомогу, що є протиправним.

Господарський суд Житомирської області рішенням від 06.04.2026 у справі № 906/948/25 позов задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" на користь ОСОБА_1 225 903 грн 54 коп. вихідної допомоги. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" в дохід Державного бюджету України 2 710 грн 84 коп. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовив.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що наказ №31/01 від 31.01.2025 не може бути визнаний незаконним чи бути скасований судом, оскільки такий наказ оформлений неналежним чином, він не набрав чинності та не породжує юридичних наслідків.
Також суд вказав, що у день звільнення відповідачем не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше шестимісячного заробітку. При цьому суд взяв до уваги, що заявлений до стягнення розмір вихідної допомоги підтверджений довідкою про доходи та штатними розписами.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 97, 99 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), ст. ст. 11, 28, 29, 30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", ст. ст. 36, 41, 44, 47, 48, 116 КЗпП України.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" із апеляційною скаргою, у якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 06.04.2026 у справі № 906/948/25 скасувати в частині задоволення позову, та ухвалити в цій частині нове, яким провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України або ухвалити в цій частині нове рішення, яким в позові відмовити. 
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Спір в цій справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, оскільки заявлена вимога про стягнення вихідної допомоги – не є корпоративним спором, а є трудовим спором, і не може бути розглянута господарським судом.
Суд першої інстанції згідно п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України був зобов`язаний закрити провадження у відповідній частині, що стосується вимоги про стягнення вихідної допомоги, оскільки вказана вимога не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.
Місцевий господарський суд здійснив грубе порушення трудового законодавства, оскільки виплати, здійснені з порушенням корпоративних процедур, не можуть враховуватись як законна заробітна плата, такі суми не беруться до розрахунку середнього заробітку.
Фактично суд першої інстанції, вирішуючи цю справу, констатував у оскаржуваному рішенні факт нарахування та отримання ОСОБА_1 собі заробітної плати з порушенням статуту ТОВ "Техно Буд", та разом з тим помилився щодо застосування ст. 44 КЗпП України у тому контексті, що при розрахунку середньої заробітної плати необхідно брати до уваги лише законно нараховані виплати, тобто ті, які передбачені належно встановленими умовами праці. При вчиненні такого розрахунку не можливо брати до уваги незаконно здійснені виплати.
Заявлений позивачем до стягнення розмір вихідної допомоги у сумі 225 903 грн 54 коп. розрахований позивачем із суми середньомісячного заробітку – 37 650 грн 59 коп. Однак слід прийняти до уваги, що ОСОБА_1 перебуваючи на посаді директора ТОВ "Техно Буд" всупереч вимогам закону та статуту відповідача без рішень загальних зборів самостійно встановив та виплачував сам собі розмір заробітної плати, який не був визначений для нього рішеннями загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд".
В той же час, лише вищий орган управління товариством мав повноваження визначати для директора розмір заробітної плати. Самостійно директор не мав права визначати для себе розмір заробітної плати та сплачувати собі заробітну плату у даному розмірі.
За вказаного, відповідач вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 06.04.2026 у справі №906/948/25 в частині задоволених позовних вимог є незаконним, таким, яке ухвалене судом першої інстанції за невідповідності висновків суду обставинам справи, із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням судом норм матеріального права.

Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

В судове засідання Північно-західного апеляційного господарського суду 09.06.2026 представники сторін не з`явилися.
При цьому, через систему Електронний суд, до суду апеляційної інстанції від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване його зайнятістю в іншому судовому засіданні.
Розглядаючи вказане клопотання, суд бере до уваги таке.
За загальним правилом відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст. 202 ГПК України).
При цьому, представник відповідача не вказав, а судом не встановлено обставин, за наявності котрих є неможливе вирішення спору в цьому судовому засіданні.
Суд бере до уваги, що представник не був позбавлений можливості, у визначеному законодавством порядку, взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Щодо такої підстави відкладення розгляду справи, як участь представника в іншому судовому засіданні, суд зауважує, що учасник справи на власний розсуд користується процесуальним правом участі в судовому засіданні, і у випадку збігу в часі судових засідань в різних справах, має здійснювати вибір щодо участі, зокрема, в котре саме засідання він направить представника.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що учасники справи не обмежені законом в кількості уповноважених осіб для представництва їх інтересів в тому рахунку і в суді апеляційної інстанції.
Суд зважає і на те, що позиція скаржника викладена в апеляційній скарзі.
Тому, суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні клопотання представника ТОВ "Техно Буд" про відкладення розгляду справи.
Крім того, на зв`язок із судом апеляційної інстанції в режимі відеоконференції вийшла помічник адвокатки Ліпської-Романченко Г.Д. (представниці позивача), яка повідомила про те, що представниця не зможе взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, у зв`язку із тривалим розглядом іншої справи, де адвокатка є представницею.
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що сторони були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчать довідки про доставку електронних листів (а. с. 200), а також те, що явка представників сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши в межах доводів та вимог апеляційної скарги правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 з 03.11.2023 був прийнятий на посаду директора ТОВ "Техно Буд", а 31.01.2025 звільнений із такої посади (а. с. 11, 42 на звороті, 43).
В довідці від 28.02.2025 №00БП-000013, виданій ОСОБА_1 , зазначено, що він працював директором з 03.11.2023 по 31.01.2025, дохід за період з 01.08.2024 по 31.01.2025 склав 225 903 грн 51 коп. Вказана довідка підписана директором ТОВ "Техно Буд" ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 (а. с.15).
Матеріали справи містять копії:
наказу №31/01 від 31.01.2025, за яким ОСОБА_1 припиняє виконання обов`язків директора ТОВ "Техно Буд" з 31.01.2025. Підстава - протокол загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд" №31/01/25 від 31.01.2025. Така копія містить відбиток печатки ТОВ "Техно Буд", однак відсутній підпис ОСОБА_1 . На цьому наказі міститься запис, датований 28.02.2025, у якому ОСОБА_1 вказує, що з наказом не згодний, буде оскаржувати в суді, копію отримав (а. с. 16);
наказу №01/02 від 01.02.2025 про звільнення ОСОБА_1 з посади директора ТОВ "Техно Буд" за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України на виконання рішення загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд", оформлене протоколом загальних зборів учасників №31/01/2025 від 31.01.2025 (а.с.7), на якому міститься відбиток печатки ТОВ "Техно Буд" та який підписаний директором ТОВ "Техно Буд" ОСОБА_4 (а. с. 7);
штатних розписів ТОВ "Техно Буд" (а. с. 37);
протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд" №31/01/25 від 31.01.2025 (а. с. 39);
протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд" №31/10/23 від 31.10.2023 (а. с. 43);
Статуту ТОВ "Техно Буд"(нова редакція) 2021 рік, затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд", оформленого протоколом №10042021 від 10.04.2021 (а. с. 51-55);
Статуту ТОВ "Техно Буд"(нова редакція) 2021 рік, затвердженого рішенням загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд", оформленого протоколом № 06/11/24 від 06.11.2024 (а. с. 56-61);
звіту про фактичні результати виконання узгоджених процедур (а. с. 97-102).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що скаржник оскаржує рішення Господарського суду Житомирської області від 06.04.2026 у справі №906/948/25 в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції, в силу положень ст. 269 ГПК України, переглядає рішення суду першої інстанції саме в цих межах.

Щодо юрисдикції цього спору.
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно зі ст. ст. 5, 7, 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У справі "Сокуренко і Стригун проти України" ЄСПЛ указав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі "Занд проти Австрії" ("Zand v. Austria", заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів" ("Sokurenko and Strygun v. Ukraine", заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24).
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певну справу належить розглядати за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Конституційний Суд України в Рішенні № 1-рп/2010 від 12.01.2010 в справі № 1-2/2010 наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтримувала ці висновки, зокрема, в постановах від 10.09.2019 в справі № 921/36/18, від 30.01.2019 в справі № 145/1885/15-ц, від 04.02.2020 в справі № 915/540/16, від 14.06.2023 в справі № 448/362/22, від 06.09.2023 в справі № 127/27466/20, де також виснувала, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні.
За змістом п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.
З огляду на цей припис перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, й охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Стороною цих спорів не обов`язково є учасник такої особи. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки пов`язаний із реалізацію загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір стосується управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарського суду. Відсутність у позовній заяві обґрунтування позивачем, який є директором товариства, участі у відносинах управління останнім і їхнього припинення у разі задоволення позову не впливає на існування спору, пов`язаного з управлінням товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 в справі № 448/362/22).
До юрисдикції господарського суду за п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за ч. 3 ст. 99 ЦК України, п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень). А за правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі № 205/4196/18 (пункти 15-17, 53-54)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 в справі № 366/3222/21 зазначено, що керівник - це посадова особа, яка наділена адміністративною владою щодо очолюваного нею певного колективу працівників (службовців) і здійснює внутрішньо-організаційне управління ним. Розрізняють керівників: лінійних - здійснюють комплексне управління об`єктом у цілому та всіма його підрозділами, функціональних - керують всередині організаційних структур виконанням певних функцій управління або елементами цих функцій.
Отже, категорія "керівник" є загальним поняттям, що вказує на особу, яка має функції управління.
Під поняття "керівник підприємства", враховуючи функціональні повноваження, підпадають особи, які виконують обов`язки організаційно-розпорядчі (керівництво трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності) чи адміністративно-господарські (обов`язки з управління або розпорядження державним майном).
Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та / або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 127/27466/20).
У постанові від 19.02.2020 в справі № 145/166/18 (провадження № 14-524цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним. Оскільки цей спір стосується саме правомірності припинення повноважень виконавчого органу товариства, то підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
У постанові від 15.09.2020 в справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності спорів між керівниками чи членами органу управління суб`єктів господарювання. За правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за п. 5 ч. 1 ст. 41 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 в справі № 127/21764/17 (провадження № 14-115цс20) зроблено правовий висновок про те, що спір пов`язаний з реалізацією загальними зборами членів громадської організації права на управління юридичною особою у вигляді формування органу управління, підставою для прийняття рішення про усунення голови громадської організації від виконання обов`язків стали положення статуту товариства, тому такий спір слід розглядати за правилами господарського судочинства.
В постанові від 06.09.2023 у справі №127/27466/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила:
"8.14. Отже, за загальним правилом створення (обрання) виконавчого органу товариства відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (частина перша статті 99 ЦК України, пункт 7 частини другої статті 30 Закону №2275-VIII) або в окремих випадках - наглядової ради товариства (частина друга статті 38 Закону №2275-VIII). Це рішення породжує між особами, яких воно стосується, корпоративні відносини, у яких обрана особа наділяється повноваженнями з управління.
8.15. Ці корпоративні відносини також є підставою для виникнення відносин представництва товариства перед третіми особами, а також трудових відносин, що регулюються законодавством про працю, та виникають у зв`язку з укладенням в установленому порядку (частина дванадцята статті 39 Закону №2275-VIII) з одноосібним виконавчим органом (членом колегіального виконавчого органу) трудового договору (контракту).
8.16. Такий трудовий договір (контракт) може визначати окремі аспекти діяльності одноосібного виконавчого органу (члена колегіального виконавчого органу) як працівника товариства, зокрема, строк здійснення ним повноважень; права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальну); умови матеріального забезпечення; умови звільнення з посади (у тому числі дострокового).", що за змістом касаційної скарги цитує скаржник.".
При цьому суд відзначає, що наведене Велика Палата Верховного Суду насамперед зазначила в аспекті встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи та доводів сторін, зокрема стосовно того, що товариство не укладало з позивачем трудового договору (контракту), з зв`язку з чим виснувала, що між ним (позивачем) та товариством не виникав спір стосовно припинення такого правочину. Відтак вважала, що неправильними є висновки судів попередніх інстанцій та доводи учасників цієї справи про необхідність застосування у спірних правовідносинах норм КЗпП України, зокрема статті 38 цього Кодексу, яка визначає порядок розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.
Водночас Велика Палата Верховного Суду відзначила, що в обох випадках - коли особу обрано до складу виконавчого органу (між товариством та особою встановлені відносини управління товариством) та укладено трудовий договір (встановлені трудові відносини) і коли існують тільки відносини з управління товариством без укладення трудового договору - саме відносини з управління товариством, у яких директору надані відповідні повноваження, за здійснення яких він несе встановлену законом відповідальність, становлять основу відносин між товариством та цією особою.
Також Велика Палата Верховного Суду врахувала, що позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та / або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 звернула увагу, що як вказує - ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21.02.1975, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Станєв проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria) від 17.01.2012 , заява № 36760/06, § 230).
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 09.12.2010 у справі "Буланов та Купчик проти України" (Bulanov and Kupchik v. Ukraine, заяви № 7714/06 і № 23654/08), у якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції через відсутність у заявників доступу до суду касаційної інстанції, бо відмова Вищого адміністративного суду України розглянути їхні касаційні скарги всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 01.12.2011 у справі "Андрієвська проти України" (Andriyevska v. Ukraine, заява № 34036/06), у якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці через те, що її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є саме Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17.01.2013 у справі "Мосендз проти України" (Mosendz v. Ukraine, заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21.12.2017 у справі "Шестопалова проти України" (Shestopalova v. Ukraine, заява № 55339/07), у якому ЄСПЛ виснував, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, бо національні суди надавали суперечливі роз`яснення стосовно їхньої юрисдикції у справі заявниці, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що закриття провадження у справі за правилами господарського судочинства, після закриття провадження за аналогічними вимогами позивача судом загальної юрисдикції (справа № 296/2243/25), поставило б під загрозу сутність гарантованих Конвенцією прав позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому вирішення цього спору слід здійснювати за правилами господарського судочинства
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі № 362/643/21.
З врахуванням усього викладеного вище, беручи до уваги, що цей спір виник стосовно припинення правовідносин з управління юридичною особою, які існують між бувшим керівником відповідача та відповідачем, а також з огляду на те, що спірним у цій справі є питання щодо того, чи були повноваження позивача припинені за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, суд вважає, що цей спір належить до юрисдикції господарського суду.
При цьому, суд зважає на те, що вимога про виплату вихідної допомоги також перебуває на площині корпоративного спору між колишнім керівником та відповідачем, оскільки вона походить із припинення правовідносини щодо управління юридичною особою.

Щодо позовної вимоги про стягнення вихідної допомоги.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За приписами ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Із вище встановлених обставин справи вбачається, що позивача було звільнено з посади директора ТОВ "Техно Буд" за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України згідно з наказом №01/02 від 01.02.2025 на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд", яке оформлено протоколом №31/01/25 від 31.01.2025.
З врахуванням викладеного, у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку. При цьому відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, зокрема і вихідної допомоги.
При цьому матеріалами справи не підтверджується, що у день звільнення відповідачем здійснено виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі не менше шестимісячного заробітку згідно зі ст.44 КЗпП України, що є порушенням вимог ч.1 ст.116 КЗпП України.
Також у матеріалах справи відсутні докази дотримання відповідачем обов`язків, визначених ч.1 ст.47 КЗпП України, щодо видачі роботодавцем у день звільнення працівникові копії наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні, що, однак, жодним чином не впливає на обов`язок відповідача виплатити позивачу у день звільнення вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку.
В довідці від 28.02.2025 №00БП-000013, виданій ОСОБА_1 , зазначено, що він працював директором з 03.11.2023 по 31.01.2025, дохід за період з 01.08.2024 по 31.01.2025 склав 225 903 грн 51 коп. Вказана довідка підписана директором ТОВ "Техно Буд" ОСОБА_2 та головним бухгалтером ОСОБА_3 (а. с. 15).
Згідно з поданим позивачем розрахунком, його середньомісячна заробітна плата становить 37 650 грн 59 коп., що визначено шляхом ділення сукупного доходу за період з 01.08.2024 по 31.01.2025 у розмірі 225 903 грн 51 коп. (відповідно до довідки від 28.02.2025 №00БП-000013) на шість місяців.
Відтак розмір середнього заробітку за шість місяців складає 225 903 грн 54 коп.
Як убачається із доводів апеляційної скарги, скаржник не погоджується із таким розрахунком, оскільки вважає, що він ґрунтується на розмірі виплат, котрі позивач сам встановив собі, а не вищий орган ТОВ "Техно Буд".
Такі доводи суд апеляційної інстанції оцінює критично, з таких підстав.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У відповідності до ст. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Отже, право працівника отримання заробітної плати є конституційно гарантованим і підлягає обов`язковому забезпеченню роботодавцем. Виплата заробітної плати за виконану роботу є безумовним обов`язком роботодавця, який має пріоритет перед іншими фінансовими зобов`язаннями підприємства, а її невиплата або несвоєчасна виплата є порушенням вимог трудового законодавства та прав працівника.
При цьому, як вірно було зауважено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази визначення загальними зборами учасників ТОВ "Техно Буд" умов оплати праці директора ОСОБА_1 та встановлення йому посадового окладу у іншому розмірі, ніж у штатних розписах.
Обставина відсутності відповідного рішення загальних зборів учасників ТОВ "Техно Буд" відповідачем не заперечується та фактично є доводом апеляційної скарги.
В той же час, колегія суддів враховує таке.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства (ч.1 ст. 98 ЦК України).
За змістом ч.1 ст.99 ЦК України загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад.
Статтею 28 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" визначено, що органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган.
Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників є вищим органом товариства.
Відповідно до п.7 ч.2 ст.30 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" до компетенції загальних зборів учасників належать, зокрема, обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства.
Виключною компетенцією загальних зборів учасників є визначення умов оплати праці посадових осіб Товариства, його дочірніх підприємств, філій, представництв (п. 5.23. Статуту ТОВ "Техно Буд" (нова редакція) 2021 року).
Згідно з п.10.3.16 Статуту ТОВ "Техно Буд" (2024 рік) визначення умов оплати праці посадових осіб товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв відноситься до компетенції загальних зборів учасників товариства.
За змістом ч. 1 ст. 31 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" загальні збори учасників скликаються у випадках, передбачених цим Законом або статутом товариства, а також:
1) з ініціативи виконавчого органу товариства;
2) на вимогу наглядової ради або ради директорів товариства;
3) на вимогу учасника або учасників товариства, які на день подання вимоги в сукупності володіють 10 або більше відсотками статутного капіталу товариства.
Річні загальні збори учасників обов`язково скликаються щорічно протягом шести місяців наступного за звітним року, якщо інше не встановлено законом. До порядку денного річних загальних зборів учасників обов`язково вносяться питання про розподіл чистого прибутку товариства, про виплату дивідендів та їх розмір (ч. 2 ст. 31 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" ).
Аналогічні положення містяться в п. 10.4.2. Статуту ТОВ "Техно Буд" (2024 рік).
Відповідно до п. 5.14 Статуту відповідача (2021 рік), загальні збори учасників Товариства скликаються не рідше одного разу на рік.
Як встановлено судом апеляційної інстанції вище, позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем в період з 03.11.2023 по 31.01.2025.
В той же час, всупереч наведених вище приписів Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та положень статутів відповідача щодо обов`язковості проведення загальних зборів учасників, виключною компетенцією котрих є встановлення розміру винагороди виконавчого органу товариства, а також положень законодавства щодо оплатності праці, учасники ТОВ "Техно Буд" протягом перебування позивача на посаді директора Товариства не прийняли рішення щодо такого питання.
При цьому, апеляційний господарський суд зважає і на те, що пп. б) пп.10.7.5 п.10.7 Статуту відповідача (2024 рік), встановлено, що до компетенції директора товариства належить розробка штатного розпису та фонду оплати праці товариства.
Вказане свідчить також і про наявність "мовчазної згоди" вищого органу управління Товариства та учасників Товариства щодо розміру виплат, які отримував позивач, перебуваючи на посаді керівника Товариства, котра проявилася в обізнаності із посадовим окладом керівника та неприйняття відповідного рішення щодо визначення умов оплати праці позивача на посаді директора Товариства.
Тому, вказані вище доводи апеляційної скарги відповідача відхиляються.
З врахуванням викладеного, колегія суддів висновує, що позовні вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 225 903 грн 54 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В справі "Салов проти України" від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі "Hirvisaari v. Finland"). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі "Ruiz Torija v. Spain").
У пунктах 32, 34, 36 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими; підстави прийняття рішення повинні бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими; вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які привели суддю до ухваленого ним рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутим і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позову в частині стягнення із відповідача на користь позивача вихідної допомоги в сумі 225 903 грн 54 коп.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 06.04.2026 у справі № 906/948/25 - без змін.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 06.04.2026 у справі №906/948/25 - без змін.
2. Справу № 906/948/25 надіслати Господарському суду Житомирської області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "12" червня 2026 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Гудак А.В. 

Суддя   Мельник О.В.