П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 570/2740/23
Провадження № 22-ц/4815/291/26

Головуючий у Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Гладишева Х.В.
Рішення суду першої інстанції 
(повним текстом) проголошено:
о 14 год. 30 хв. 19 вересня 2025 року 
у м. Рівне Рівненської області
без фіксування судового засідання технічними засобами

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

за участі: представника ОСОБА_1 - адвоката Добродій Оксани Михайлівни та представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Семенюк Зоряни Михайлівни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та як законний представник в інтересах ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинокі відшкодування грошової компенсації,
в с т а н о в и в:
У червні 2023 року в суд звернулася ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та як законний представник в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в період з 2005 року по 2021 рік, визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнання за ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 154,00 м2, житловою площею 75,8 м2, відшкодування з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частки у спільному майні подружжя у розмірі 40 000,00 гривень.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , від якого мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Рішенням Рівненського міського суду від 15 червня 2022 року шлюб між ними розірвано. 
Звертала увагу, що після одруження вони не мали власного житла, а тому проживали разом із ОСОБА_3 у однокімнатній квартирі АДРЕСА_2 , яка перебуває у власності обох відповідачів. Вони вели спільне господарство, а протягом часу з 2005 року по 2021 рік - і спільний бюджет. Під час проживання сім`єю у зазначеній квартирі спільно проведено ремонтні роботи та закуплено меблі. В подальшому нею разом з відповідачами з метою покращення житлових умов спільно вирішено побудувати житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯГ №383375 від 20.07.2006. Тому у період з 2006 року по 2011 рік за спільні кошти та спільною працею як членів сім`ї ними побудовано житловий будинок, право власності на який оформлено на ОСОБА_3 , яка є власником земельної ділянки. 
При цьому на земельній ділянці ОСОБА_3 у 2006 році розпочала зведення будинку, змонтувавши фундамент. Інші роботи з будівництва житлового будинку здійснювалися спільно усіма членами сім`ї. Так, будівельні матеріали придбано частково за спільні грошові кошти та за кошти, надані позивачу родичами. Будівництво проводилося найманими працівниками, а частину будівельних робіт виконували родичі позивача - її брати. 
Покликалася на те, що під час будівництва спірного житлового будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_2 отримували мінімальну заробітну плату, а, отже, відповідачі не мали реальної можливості збудувати його для спільного проживання. Тому ОСОБА_1 була вимушена працювати на двох роботах, а також їй надавали матеріальну допомогу батьки та родичі. 
У березні 2009 року тіткою позивача - ОСОБА_6 було позичено грошові кошти у сумі 7 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України (далі - НБУ) еквівалентно 55 790,00 гривень. Цей факт стверджується розпискою від 15 березня 2009 року. За рахунок позики ОСОБА_1 оплачено роботи з виготовлення проєкту газопостачання житлового будинку, про що свідчить довідка ТОВ «Торговий дім «Професіонал» від 20 жовтня 2009 року. 
Вважала, що житловий будинок АДРЕСА_1 збудовано сторонами в результаті спільної праці та за спільні кошти як членів сім`ї. Отже, він належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Між тим, після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 відповідачі почали заперечувати проти її права власності на спірну житлову нерухомість, адже саме ОСОБА_3 є титульним власником. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю позивачу необхідно для визнання спільною сумісною власністю побудованого ними спірного житлового будинку.
Щодо компенсації понесених витрат на ремонт та утримання квартири АДРЕСА_3 , то зауважувала, що на момент їх вселення ця квартира потребувала проведення капітальних ремонтних робіт, а саме заміни старих дерев`яних вікон, водостоку, електропроводки, столярних робіт тощо. При цьому ОСОБА_3 не могла самостійно здійснити ремонт, оскільки мала незначний дохід внаслідок мінімальної заробітної плати медичної сестри, а позивач ОСОБА_2 розпочали будівництво житлового будинку, на що витрачено усі заощадження та поточні доходи. Через це вона була змушена просити матеріальної допомоги у своїх дядька та тітки, які позичили їй грошові кошти у сумі 8 000 доларів США. Отже, на ремонт квартири витрачено грошові кошти у сумі 64 590,00 гривень, що є еквівалентним 8000,00 доларів США за курсом НБУ. Тому вважає, що частка понесених нею витрат складає 60 відсотків, тобто 40 000 гривень.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки в спільному майні подружжя у сумі 17 420,00 гривень.
У задоволенні решти позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір в сумі 467,55 гривень.
Судовий збір в розмірі 10 822,65 гривень компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення частково незаконним та необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позову, прийнявши постанову, якою встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у період з 19 листопада 2005 року по вересень 2021 року, визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 154 м2, житловою - 75, 8 м2.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про суперечність висновків суду щодо окремого проживання позивача разом з сім`єю та ОСОБА_3 , відсутність у них спільного побуту та характерних для сім`ї взаємних прав і обов`язків, а тому і безпідставність вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю протягом часу з 2005 року по 2021 рік . 
Звертає увагу, що наданими суду письмовими доказами - товарними чеками, письмовими замовленнями та розрахунками замовлень, видатковими накладними на купівлю будівельних матеріалів і монтаж конструкцій, актом приймання будівельних робіт, робочим проєктом інженерних мереж, двома позиковими розписками, письмовою інформацією про отримані доходи, технічним паспортом на житловий будинок садибного типу, актом готовності об`єкта до експлуатації і показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтверджується факт понесення нею витрат на будівництво спірного житлового будинку, спільні зусилля сім`ї - як її особисто, так і обох відповідачів, наявність спільного бюджету, адже усі сімейні грошові кошти витрачалися на будівництво будинку, який побудовано на земельній ділянці ОСОБА_3 , проведення ремонту у квартирі АДРЕСА_3 , де вони разом проживали. 
Натомість суд при оцінці вказаних доказів у справі зробив помилковий висновок, що в силу життєвих обставин сторони проживали лише протягом часу з 2007 року по 2010 рік, а інші періоди - до 2021 року позивач і ОСОБА_2 разом з дітьми проживали однією сім`єю у спірному житловому будинку лише у вихідні дні та протягом літніх канікул, що спростовує доводи і вимоги ОСОБА_1 . При цьому відповідачами не заперечується, що будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 здійснювалося спільними зусиллями і за спільні кошти учасників справи для проживання не ОСОБА_3 , а усієї сім`ї. Ці докази неправильно визнано неналежними.
Вважає, що судом при вирішенні позову у частині встановлення факту проживання однією сім`єю хибно залишено без уваги і норму ст. 3 СК України, мотивувальну частину Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "члена сім`ї", висновки Верховного Суду, що висловлені у постановах від 31 травня 2022 року у справі №208/6075/20, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 26 листопада 2021 року у справі №755/18012/16, від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17, від 10 вересня 2020 року у справі №369/3338/17, від 15 червня 2020 року у справі №359/8985/17, від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц.
Так, обставини спільного проживання і ведення спільного господарства учасниками справи випливають із наданих доказів про реєстрацію місця проживання сторін, платіжними документами про оплату комунальних послуг, спільними світлинами та показаннями свідків.
Незважаючи на встановлення того факту, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя здійснювали ремонтні роботи у квартирі, належній ОСОБА_3 і де вони спільно проживали, а також стягнення на її користь 17 420 гривень як частину спільних витрат на проведення ремонту, суд прийшов до помилкового висновку, що спірний житловий будинок не є об`єктом права спільної сумісної власності, внаслідок чого відмовив у задоволенні цієї вимоги позивача.
З огляду на наведені обставини неправильно застосовано положення ч. 4 ст. 368 ЦК України, правову позицію у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15, висновки, що викладені в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі №204/6931/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц. 
Між тим, суд, враховуючи лише показання свідків відповідача, дійшов до переконання про недоведеність позову у частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю і визнання майна об`єктом спільної сумісної власності.
Отже, судом не додержано вимог ст.ст. 12, 81, 77, 79, 80, 89 ЦПК України щодо змагальності сторін у цивільному судочинстві та доказування у справі і не враховано з цього приводу висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 420, 00 гривень компенсації вартості частки у спільному майні подружжя учасниками справи не оскаржувалося.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 квітня 2026 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі як співпозивача за вимогами ОСОБА_1 ,яка діє в особистих інтересах та як законний представник в інтересах ОСОБА_5 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинокі відшкодування грошової компенсації.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що сторонами не заперечується і встановлено відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим 18 вересня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції.
Від шлюбних відносин вони мають двоє дітей: ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_2 , виданим 05 липня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, та ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_3 , виданим 18 червня 2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції.
Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 червня 2022 року, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 18 вересня 2005 року, актовий запис №1422, розірвано.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та діти - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 були зареєстровані і проживали у квартирі АДРЕСА_3 , що встановлено з відмітки у паспорті позивача як громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 13 жовтня 2005 року Зарічненським РВ УМВС України в Рівненській області, витягами з Реєстру територіальної громади №2023/004030427 від 2 травня 2023 року і №2023/004033321 від 27 травня 2023 року.
З розділу IV "Прописка" технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_3 видно, що за цією адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . При цьому ОСОБА_3 знято з реєстрації за цим місцем проживання 27 грудня 2011 року.
Свідоцтвом про право власності на житло від 17 жовтня 1995 року встановлено, що квартира   АДРЕСА_4 , належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Також з'ясовано, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 56:246:837:00:07:027:0036, площею 0,1500 га, яка розташована у с.Грушвиця Друга Рівненського району Рівненської області. Цей факт засвідчено державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯГ №383375, виданим Грушвицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області 20 липня 2006 року.
14 червня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано ОСОБА_3 дозвіл на виконання будівельних робіт №243 на будівництво житлового будинку та господарських споруд зі строком дії до 14 червня 2009 року.
30 листопада 2007 року Виконавчим комітетом Грушвицької сільської ради Рівненського району Рівненської області прийнято рішення №112, яким присвоєно поштову адресу до незавершеного будівництва житлового будинку, що належить ОСОБА_3 , у АДРЕСА_1 .
З довідки вих. №Д5-В123/27-28 від 18.08.2023, яка видана АТ «Райффайзен Банк» на замовлення ОСОБА_3 , підтверджуються обставини здійснення нею банківських операцій протягом часу з 21 травня 2007 року по 01 січня 2014 року відповідно до кредитного договору №014/53-05/60646 від 21.05.2007. 
При цьому ОСОБА_1 на засвідчення обставин 
- зведення несучих та огороджувальних конструкцій надала: товарний чек №б/н від 12.10.2006 про купівлю блоків на суму 52 232 гривень; товарний чек №12 від 07.06.2007 про купівлю цегли рядової М-100 та перемички брускової, загальна вартість якої 4 295 гривень; товарний чек №б/н від 14.07.2007 про купівлю цегли M75 на суму 1295 гривень; замовлення та розрахунок замовлення №2819/692 від 24.09.2007 щодо купівлі та встановлення вікон; накладну №2/10 від 02.10.2007 про купівлю пиломатеріалу обрізного на суму 34 200 гривень відповідно до накладної №2/10 від 02.10.2007, сплаченою і відпущеною на ім?я ОСОБА_8 (мати позивача); накладну №36 від 10.10.2008 про купівлю пиломатеріалу ОСОБА_8 (мати позивача) на суму 18 900 гривень;
- підключення інженерних мереж, а саме розроблення робочого проекту по газопостачанню житлового будинку та проведення робіт по газопостачанню житлового будинку, надала акт приймання виконаних будівельних робіт та договірною ціною, генпідрядник - ТОВ «ТД «Професіонал»;
- виконання опоряджувальних робіт першого поверху житлового будинку надала: на купівлю фарби, цементу, цвяхів, шліфувальної шкури, наждачного паперу загальною вартістю 1752 гривень - товарниий чек № 203 від 13.05.2008; купівлю дюбелів на суму 992,70 гривень - товарний чек №407 від 17.06.2008; купівлю суміші СТ «Церезіт» на суму 11780 гривень - товарний чек №57 від 07.07.2008; купівлю електродів та дюбелів на суму 191 гривень - товарний чек №18 08.08.2008; купівлю дюбелів на суму 60,57 гривень - товарний чек №12 від 18.08.2008; купівлю фарб, плит теплоізоляційних, клею, цвяхів, тощо на загальну суму 3531, 22 гривень - видаткову накладну №897852 від 26.05.2009; купівлю штукатурки, на загальну суму 3 306, 60 гривень - видаткову накладну №5697 від 11.06.2009; купівлю гіпсокартону на загальну суму 2703,60 гривень - видаткову накладну № 897023 від 16.06.2009; купівлю фарби, гіпсокартону та штукатурки на загальну суму 4880,67 гривень - видаткову накладну №12324 від 20.09.2009; купівлю гіпсокартону на суму 3 004, 00 гривень - видаткову накладну №100500 від 05.08.2009; купівлю фарби, клею, цементу та штукатурки на загальну суму 4217, 90 гривень - видаткову накладну №9870 від 24.08.2009, купівлю профілю, з`єднувачів, склосітки тощо на загальну суму 3 770, 88 гривень - видаткову накладну №20258 від 20.06.2009;
- виконання опоряджувальних робіт 2 поверху житлового будинку та благоустрою території надала: купівлі дверей на суму 4 500 гривень - товарний чек №б/н від 10.07.2017; купівлілаку та барвників на суму 543,49 гривень - чек від 25.01.2017; купівлі лаку та барвників на суму 544, 68 гривень, шпалер на суму 1 470 гривень - чек від 22.01.2017; купівлі плитки на суму 911,70 гривень - накладну від 13.05.2017; купівлі профілів та стрічок на суму 1 986, 89 гривень - чек від 21.08.2016; купівлі гіпсокартону на суму 819 гривень та на суму 655, 20 гривень - чеки від 22.08.2016; купівлі шпалер на суму 2 519 гривень - чек від 04.12.2016; купівлі шпатлівки, штукатурки тощо на суму 725,76 гривень - чек від 28.08.2016; купівлі утеплювача на суму 486 гривень - накладну №425 від 09.09.2016; купівлі цементу на суму 465 гривень - накладну №987 від 10.09.2016; купівлі штукатурки декоративної на суму 4800 гривень - видаткову накладну №897 від 20.08.2016; купівлі клею, цвяхів тощо на суму 1 244, 98 гривень - видаткову накладну №898752 від 15.07.2016; купівлі фарби, вапна, цвяхів тощо на суму 2105,74 гривень - накладну №12Cр від 05.08.2016; купівлі саморізів тощо на суму 622,15 гривень - видаткову накладну №10894 від 10.10.2016; купівлія дюбелів, з`єднувачів тощо на суму 6341,42 гривень - видаткову накладну №1500 від 30.08.2016.
Крім того, протягом часу з 2006 року по 2017 рік за спільні кошти сторін спільно придбано цемент, ґрунтовку, цвяхи тощо на суму 1251, 40 гривень, що підтверджено видатковою накладною №78ЧЕ від 17.06.2010; утеплювач на суму 4 002,92 гривень, що підтверджено видатковою накладною №250 від 8.07.2010; вапно, профілі тощо на суму 3 767, 12 гривень, що підтверджено видатковою накладною №825 від 25.07.2010; панелі пластикові на суму 3786,30 гривень, що підтверджено видатковою накладною №18 від 15.04.2013; гіпсокартон, ґрунтовку тощо на суму 2733 гривень, що підтверджено видатковою накладною №8987 від 30.05.2013; електроди, цемент тощо на суму 607, 57 гривень, що підтверджено видатковою накладною №8754 від 18.08.2014; дюбелі, саморізи тощо на суму 438,94 гривень, що підтверджено видатковою накладною №01ЧЕ від 01.06.2017; цемент, вапно на суму 755, 00 гривень, що підтверджено видатковою накладною №765 від 14.06.2015; лак на суму 1 985 гривень, що підтверджено видатковою накладною №15002687 від 17.07.2017; підвіс, саморізи тощо, що підтверджено видатковою накладною №1247895 від 24.07.2015; плитку на суму 107, 55 гривень, що підтверджено видатковою накладною №Ppз/RV-0043182 від 23.05.2017.
Товарним чеком №б/н від 02.08.2011 про купівлю шпалер, фарби, клею тощо на суму 2225 гривень, товарним чеком без номеру від 18.08.2011 про купівлю плитки, клею тощо на суму 2765 гривень, замовленням №81 від 05.04.2017 на встановлення вікон, договором на виконання робіт від 15.08.2011 на виготовлення меблів - кухні суперпрофіль, тумби, купе на загальну суму 29850 гривень стверджуються факти понесення витрат ОСОБА_1 на ремонт квартири АДРЕСА_3 .
На а.с. 59, 60 т. 1 містяться дві письмових розписки про позику ОСОБА_1 у ОСОБА_6 15 березня 2009 року 7 000 доларів США та 02 лютого 2011 року 8 000 доларів США із зобов`язанням позичальника повернути їх позикодавцю.
Своїм листом №9286/6/17-00-12-01-05 від 06 червня 2023 року Головне управління Державної податкової служби України у Рівненській області на адвокатський запит №28 від 30.05.2023 надало інформацію про отримані доходи громадянкою ОСОБА_1 за період з першого кварталу 2005 року по перший квартал 2023 року відповідно до відомостей з ДРФО. 
На виконання ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 20 березня 2025 року Головне управління Державної податкової служби у Рівненській області надало інформацію відповідно до відомостей центральної бази даних ДРФО ДПС України про отримані доходи ОСОБА_2 за період з четвертого кварталу 2005 року по четвертий квартал 2017 року та про отримані доходи ОСОБА_3 за період з жовтня 2005 року по грудень 2009 року, з січня 2010 року по грудень 2014 року, з січня 2015 року по грудень 2015 року.
З технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарським будівлями та спорудами від 27 серпня 2014 року №130, який розташований по АДРЕСА_1 , виготовленого 27 червня 2022 року Комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризапції" Рівненської обласної ради, вбачається, що цей житловий будинок побудовано у 2010 році, прибудова - у 2013 році, погріб - у 2010 році.
Актом готовності об`єкта до експлуатації встановлено, що будівельно-монтажні роботи по житловому будинку розпочалися в червні 2007 році, а закінчилися 2010 року.
Рішенням Грушвицької сільської ради Рівненського району Рівненської області від 30 червня 2011 року №62 визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 . 
З інформаційної довідки №302517164 від 10 червня 2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видно, що 06 липня 2011 року державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію і зареєстровано право власності на житловий будинок      АДРЕСА_5 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_5 , яке видане Грушвицькою сільською радою Рівненського району Рівненської області.
Вважаючи, що її суб`єктивні цивільні права на житловий будинок АДРЕСА_1 порушуються та не визнаються відповідачами, у червні 2023 року ОСОБА_1 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинокі відшкодування грошової компенсації.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових та фактичних підстав для задоволення позову у частині встановлення факту проживання однією сім`єю, оскільки  ОСОБА_1 з сім`єю фактично проживали за різними адресами з ОСОБА_3 , не вели спільного побуту та не мали притаманних для сім`ї взаємних прав і обов`язків. Отже, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 протягом часу з 2005 року по 2021 рік не підлягала до задоволення. 
Тому за цих обставин відсутні підстави і для визнання спірного житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права спільної сумісної власності на цей будинок.
Щодо вимоги про відшкодування грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, то суд, зважаючи на факти понесення позивачем витрат та оплату за виготовлення кухні суперпрофіль, тумби, купе, що сумарно складає 34 840 гривень,частково погодився із її доведеністю і обґрунтованістю, стягнувши із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 420 гривень як частини цих витрат.
Проте з такими висновками частково погодитися не можна. 
Згідно зі ст.ст. 3, 7, 8 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства.
Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Права члена сім`ї має одинока особа.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до ст.ст. 11, 15, 16, 316, 319, 321, 328, 368, 380 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц зазначається, що за змістом ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. 
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постановах Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі № 554/14633/15-ц та від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц вказується, що згідно з абз. п`ятим п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення особами спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
У постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 зроблено висновок, що встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 наведено, що належними і допустимими доказами проживання однією сім`єю можуть бути, зокрема, але не виключно: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. 
Згідно зі ст.ст. 12, 76, 77-80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запеечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Аналізуючи наявні фактичні дані у справі як кожен окремо, так і у їх сукупності, колегія суддів вважає, що перевіреними засобами доказування - письмовими доказами та показаннями свідків об`єктивно і переконливо встановлено, що сторони проживали разом з вересня 2005 року до квітня 2021 року - у квартирі АДРЕСА_3 та у будинку АДРЕСА_1 . Вони ж протягом цього часу вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати, придбавали майно для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, брали спільну участь в утриманні житла, його ремонті, спільно харчувалися, піклувалися один про одного тощо, що є безумовними ознаками сім'ї. 
При цьому свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підтвердили обставини, на яких наполягала ОСОБА_1 і які збігаються з письмовими доказами у справі, фактично вказуючи про те, що протягом часу із 2005 року по 2021 рік учасники справи проживали за ознаками, характерними для однієї сім`ї, вони разом мешкали і у квартирі АДРЕСА_3 , і у будинку АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_7 , як сусід, вважав їх однією сім`єю, особисто спостерігав за будівництвом. ОСОБА_8 , як мати позивача, допомагала у будівництві будівельними матеріалами, оплату яких здійснювала самостійно. Її син - брат ОСОБА_1 брав участь у будівництві спірного житлового будинку своїми фізичними зусиллями, надавав будівельні матеріали і талони на пальне. 
Свідчення ж у судовому засіданні ОСОБА_9 , який є сусідом по багатоквартирному будинку АДРЕСА_6 , та ОСОБА_10 , яка є сусідкою у с. Грушвиця Друга Рівненського району, апеляційний суд розцінює як очевидно викривлені на користь відповідачів, неповні і однобічні, а тому є необ`єктивними, адже вони повністю суперечать письмовим доказам у справі та показанням інших свідків у суді, які у своїй сукупності є послідовними і переконливими.
Щодо будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташовано на земельній ділянці, яка належить на праві власності ОСОБА_3 , то колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що його побудовано протягом часу з 2006 року по 2011 рік, а ремонтно-оздоблювальні роботи здійснено до 2017 року, за спільні кошти та спільною працею сторонами як членами однієї сім`ї. При цьому факт участі позивача у будівництві, в т.ч. грошовими коштами на загальну суму 263 065, 76 гривень, що є еквівалентним 40 543 доларам США за курсом Національного банку України на відповідний календарний рік, підтверджується наведеними вище письмовими доказами та показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15  зазначається, що майно, набуте під час спільного проживання особами, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:
- майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);
- інше не встановлено письмовою угодою між ними.
У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
За таких обставин колегія суддів звертає увагу на те, що договір з приводу прав та обов'язків сторін при будівництві спірного житлового будинку між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не укладався, а тому будинок АДРЕСА_1 є майном, набутим ними внаслідок спільної праці і за спільні грошові кошти членів сім`ї.
Отже, спірний житловий будинок належить і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. 
Самі по собі усні заперечення відповідачів проти позову не ґрунтуються на обставинах справи і положеннях закону, а вимоги позивача не спростовуються об`єктивними і переконливими доказами, тому до уваги колегією суддів не беруться. 
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 січня 2023 року у справі №523/14489/15-ц зробила висновки про ефективність способу захисту прав позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спорі про поділ їхнього спільного сумісного майна, щодо визнання майна спільною сумісною власністю та щодо припинення спільної сумісної власності. 
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що "заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.
У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення слід обґрунтовувати належними і допустимими доказами, про що зазначити у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Оскільки колишня дружина не спростувала презумпції спільної сумісної власності на квартири АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4, суди попередніх інстанцій правильно поширили режим спільної сумісної власності на це майно. Однак помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність задоволення вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном".
Приходячи до переконання про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що висновку Верховного Суду, яким би досліджувалися питання ефективності способу захисту права позивача щодо встановлення факту проживання осіб однією сім'єю, членами якої є чоловік та жінка, які перебувають у зареєстрованому шлюбі, а також інші родичі, на час розгляду справи апеляційним судом не існує, а наведена правова позиція за обставинами справи, своєю правовою природою і характеристиками є максимально наближеною та подібною до спірних правовідносин. Тому апеляційним судом ураховуються саме міркування, висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2023 року у справі №523/14489/15-ц.
Отже, вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та про визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_3 спірного житлового будинку до задоволення підлягають внаслідок неефективності обраного нею способу захисту права.
При цьому необгрунтованими визнаються і вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності, визнання права власності на майно і відшкодування грошової компенсації, адже його суб`єктивні цивільні права у спірних правовідносинах відповідачами не порушувалися, не оспорювалися і не є такими, що ними не визнавалися, а тому судовому захисту не підлягають.
Натомість вимога про визнання за ОСОБА_1 права спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 є доведеною і обґрунтованою. Тому позов у цій частині слід задовольнити.
Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Щодо клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності і відмові у позові з цієї підстави, то з ним погодитися не можна.
Так, згідно зі ст.ст. 256, 257, 261, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.
Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Оскільки спірні правовідносини регулюються як цивільним, так і сімейним законодавством, проте спеціальним законом є норми Сімейного кодексу України, тому при їх вирішенні слід застосувати правила про позовну давність, що передбачені вимогами цього Кодексу.
Для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права (постанова Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі №509/2196/15-ц).
Під час судового розгляду з'ясовано, що саме після фактичного припинення сімейних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квітні 2021 року відповідачі почали заперечувати проти права власності позивача у спільному сумісному майні, покликаючись на те, що ОСОБА_3 є його титульним власником. Отже, сам по собі факт обізнаності ОСОБА_1 у 2011 році із правовим титулом ОСОБА_3 на спірний житловий будинок не є підставою для визначення початку перебігу позовної давності. 
Встановлено, що про порушення суб`єктивного цивільного права позивач дізналася у квітні 2021 року, шлюб між сторонами розірвано 15 червня 2022 року, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася у червні 2023 року, тобто у межах трирічного строку. 
Тому позовна давність нею не пропущена, а, отже, наслідки її спливу застосованими бути не можуть. 
Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке в оскаржуваній частині не може залишатися чинним.
В частині рішення суду попередньої інстанції про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 420 гривень компенсації вартості частки у спільному майні подружжя не оскаржувалося, а підстав для виходу за межі доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не встановлено. Отже, в цій частині воно апеляційним судом не переглядається.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2025 року частково скасувати.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 154, 00 м2, житловою площею 75, 8 м2.
Відмовити ОСОБА_1 , яка діє в особистих інтересах та в інтересах ОСОБА_5 , у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку.
Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання об`єктом права спільної сумісної власності житлового будинку, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинокі відшкодування грошової компенсації.
В решті рішення суду першої інстанції (в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частки в спільному майні подружжя у сумі 17 420,00 гривень) залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 28 квітня 2026 року.

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків