ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий-суддя у першій інстанції: Гулик А.Г.

03 червня 2026 року	Львів	Справа № 380/21014/25 пров. № А/857/24599/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого- судді : Бруновської Н.В.
суддів : Запотічного І.І., Хобор Р.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі № 380/21014/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Яворівського районного суду Львівської області про визнання протиправною бездіяльності, встановлення факту,-
ВСТАНОВИВ :
20.10.2025р. ОСОБА_1 звернувся із позовом до Яворівського районного суду Львівської області, у якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність канцелярії Яворівського районного суду Львівської області щодо відсутності реєстрації поданих процесуальних документів;
- встановити відсутність процесуальних документів з матеріалів кримінальної справи №944/6614/21 у КП АСДС «Д-3», а саме: постанови Львівської обласної прокуратури від 12.05.2023р. про заміну групи прокурорів у кримінальному провадженні; клопотання прокурора Яворівської окружної прокуратури Труша О.Б. від 28.08.2024р. про надання додатків до протоколу огляду від 26.10.2021р. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.04.2026р. провадження у справі закрито та роз`яснено позивачу, що вимоги позивача не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції. 
Не погоджуючись із ухвалою суду, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. 
Просить суд, Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13.04.2026р. скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
ч.1 ст.308 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Яворівського районного суду Львівської області на розгляді перебувала кримінальна справа № 944/6614/21 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.305 КК України. 
12.09.2025р. ОСОБА_1 подав заяву про надання електронних копій матеріалів провадження, відповідно до ст.42 та ст.533-1 КПК України, зокрема, постанови Львівської обласної прокуратури від 12.05.2023р. про заміну групи прокурорів у кримінальному провадженні та клопотання прокурора Яворівської окружної прокуратури Труша О.Б. від 28.08.2024р. про надання додатків до протоколу огляду.
Згідно наказом Яворівського районного суду №77 від 20.08.2019р. відповідальні особи суду здійснюють сканування матеріалів судових справ та прикріплюють їх до КП АСДС «Д-3», а відповідно до інформаційного запиту №01 16/25/35 від 10.09.2025р. документи у справі №944/6614/21, відскановані та прикріплені працівниками апарату суду. 
ОСОБА_1 зазначає, що за результатами розгляду заяви відповідач Яворівський районний суд Львівської області надав відповідь №944/6614/21/7371/2025 від 15.09.2025р., до якої долучив скановані копії документів нібито з автоматизованої системи КП АСДС «Д-3». 
Проте, на доданих копіях процесуальних документів, відсутні відповідні відмітки про дату, час та вхідний номер реєстрації у КП АСДС «Д-3». Також ці документи не відображаються у особистому кабінеті позивача в системі «Електронний суд», що суперечить зазначеному Положенню.
У листі № 01-12/51/2024 від 07.10.2024р. відповідач вказав, що під час розгляду скарги вжито всіх необхідних заходів для встановлення обставин, пов`язаних із неналежною реєстрацією поданих документів та ознайомлення з матеріалами справи (кримінального провадження). Вжито заходів для уникнення подібних недоліків у подальшій роботі. Оскільки особи, відповідальні за порушення Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом ДСА України від 20.08.2014р. № 814 «Про затвердження інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України», встановлені, службове розслідування не проводилось, факт порушення виявлений без цього заходу. Однак, таким працівникам апарату суду посилено контроль за веденням обліково-статичної роботи, особливо наголошено увагу на первинній реєстрації документів, судових справ і матеріалів в комп`ютерній програмі «Д-3». Крім цього, проведено навчання щодо реєстрації вхідної кореспонденції, яка надійшла до суду.
У листі № 01-19/19/25 від 23.09.2025р. Яворівський районний суд Львівської області вказав, що процесуальні документи, а саме: постанова Львівської обласної прокуратури від 12.05.2023р. про заміну групи прокурорів у кримінальному провадженні та клопотання прокурора Яворівської окружної прокуратури Труша О.Б. від 28.08.2024р. про надання додатків до протоколу огляду 26.10.2021р. в КП АСДС «Д-3» не реєструвались.
У листі № 01-19/26/25 від 09.10.2025р. відповідач вказав, що12.01.2025р. до Яворівського районного суду Львівського області подана заява позивача про дистанційне ознайомлення з матеріалами кримінальної справи № 944/6614/21. Судом забезпечено сканування матеріалів кримінального провадження № 944/6614/21 та долучено їх до матеріалів електронної судової справи в автоматизованій системі КП АСДС «Д-3». Постанова Львівської обласної прокуратури від 12.05.2023р. про заміну групи прокурорів у кримінальному провадженні No944/6614/21 знаходиться та клопотання прокурора Яворівської окружної прокуратури Труша О.Б. від 28.08.2024р. про ознайомлення з матеріалами кримінальної справи знаходиться відскановані та приєднані до матеріалів кримінальної справи №944/6614/21 в автоматизованій системі КП АСДС «Д-3».
ч.2 ст.55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В п.7 ч.1 ст. 4 КАС України, видно, що суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
п.1 ч.1 ст.19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Згідно ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Положеннями ч.1 ст124 Конституції України регламентовано, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно ч.1, ч.3 ст.6 Закону України від 02 червня 2016року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі за текстом - Закон №1402-VIII), здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.
Відповідно до п.4.2 Рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001року №6-рп/2001, яким роз`яснено, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Що ж стосується актів, дій або бездіяльності посадових і службових осіб органів судової влади, що належать до сфери управлінської діяльності, то вони можуть бути оскаржені до суду на загальних підставах.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта, що в межах заявлених позовних вимог позивач просить суд: «- визнати протиправною бездіяльність канцелярії Яворівського районного суду Львівської області щодо відсутності реєстрації поданих процесуальних документів;- встановити відсутність процесуальних документів з матеріалів кримінальної справи №944/6614/21 у КП АСДС «Д-3», а саме: постанови Львівської обласної прокуратури від 12.05.2023р. про заміну групи прокурорів у кримінальному провадженні; клопотання прокурора Яворівської окружної прокуратури Труша О.Б. від 28.08.2024р про надання додатків до протоколу огляду від 26.10.2021.»
Зазначене, на переконання апелянта, свідчить «про структурну проблему судової системи та нездатність держави забезпечити безсторонній суд і ефективний захист».
Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, яка міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 1340/4052/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 320/3328/19, від 26 травня 2021 року у справі № 460/9271/20, від 06 липня 2021 року у справі № 240/533/21, від 31 січня 2023 року у справі № 640/13808/21, від 30 травня 2025 року у справі № 440/11265/24 та багатьох інших.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 квітня 2018 року у справі № 820/5586/16, дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 826/56/18, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише в межах відповідної судової справи, у якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Варто зауважити, що в суд першої інстанції застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в згаданих вище постановах.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (стаття 1 Кримінального процесуального кодексу України).
ст.2 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
В п.5 ч.1 ст.3 Кримінального процесуального кодексу України, видно, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
ст.24 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ст.303 Кримінального процесуального кодексу України передбачено які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження.
Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до управлінської сфери і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному КАС України.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах №820/2892/18 від 10 грудня 2020 року, №520/654/2020 від 04 лютого 2021 року та №1.380.2019.000319 від 24 лютого 2021 року.
Крім того, закони України не передбачають можливості розгляду в суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.
Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі №489/5045/18 вказано, що можливість розгляду судом позовних вимог про зобов`язання іншого суду вчинити певні процесуальні дії та (або) ухвалити рішення, пов`язане з розглядом іншої судової справи, Закони України не передбачають.
Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.
Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду, відповідно ухвалені або вчинені після отримання позовної заяви (скарги) та визначення складу суду для її розгляду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та із судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними визначеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі відповідного порядку оскарження рішень, дій та бездіяльності суду.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2025 року у справі № 560/19107/24.
Таким чином, позовні вимоги про оскарження дій/бездіяльності, які стосуються вчинення/невчинення судом (суддею) передбачених процесуальним законом дій, не можуть бути оскаржені поза межами порядку, передбаченого процесуальним законом.
З уваги на це спірні правовідносини за своїм змістом не є владно-управлінськими, стосуються дій/бездіяльності суду (судді) щодо процесуальних питань у межах конкретної справи. Цей спір не можна класифікувати як публічно-правовий і суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що спір у цій справі не може бути розглянутий у порядку адміністративного судочинства, а заявлені позивачем позовні вимоги не можуть бути вирішені в судах жодної юрисдикції.
Згідно п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства;
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі в порядку п.1 ч.1 ст.238 КАС України.
Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
В п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, видно, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2026 року у справі № 380/21014/25- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Р. Б. Хобор