ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
12 травня 2026 року
м. Харків
справа №643/944/25
провадження № 22-ц/818/484/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді - Маміної О.В.,
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Смелянець К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 03 липня 2025 року, постановлене під головуванням суддею Власенка М.В., -
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. В якому просив стягнути з відповідача на користь позивача як відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди 174465,32 грн; стягнути з відповідача на користь позивача як відшкодування моральної шкоди у розмірі 200000,00 грн.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 03 липня 2025 року позовну заяву задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування завданої матеріальної шкоди суму у розмірі 171501,21 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у якості відшкодування завданої моральної шкоди суму у розмірі 20000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. Стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1714,99 грн та 302,80 грн, загалом – 2017,79 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга вмотивована тим, що оскільки сума страхового відшкодування з виключенням суми вартості фізичного зносу на запчастини, ПДВ, франшизи – складає 104411,21 грн, згідно відповіді страховика на адресу позивача. Поліс обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності ОСОБА_2 , як власника наземного транспортного засобу встановлює розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну, у сумі 160000,00 грн. У разі наявності претензій з боку позивача щодо повноти компенсації йому матеріальної шкоди, він повинен стягувати відповідну суму в межах 160000,00 грн зі страховика, а непокриту страховою виплатою суму – з відповідача. Зазначає, що майнова шкода повністю компенсована позивачу страховиком та у відповідача відсутні будь–які обов`язки з компенсації позивачу майнової шкоди, хоча б межах страхового ліміту. Щодо вимог про стягнення суми моральної шкоди, представник відповідача зазначає, що ОСОБА_2 не заперечує факту заподіяння моральної шкоди позивачу, проте до матеріалів справи не додано жодних доказів в її обґрунтування, однак з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що її розмір не може перевищувати 5000,00 грн. крім того, надана начебто страховою компанією калькуляція не може бути прийнята до уваги, як доказ розміру завданої шкоди, оскільки вона не містить усіх необхідних реквізитів, та його не запрошували на огляд транспортного засобу. Позивачем не надано ні звіту про оцінку КТЗ, ні висновку експерта, а лише сумнівного походження калькуляцію, яка може бути лише складовою частиною висновку експерта, а не документом, на підставі якого позивач може робити оцінку про спричинену шкоду. Крім цього, зазначає, що позов не містить документів на підтвердження права власності на автомобіль, що свідчить про відсутність доказів права звернення до суду з цим позовом. Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правову допомогу зазначає, що позивачем не надано квитанцій про їх оплату, розбіжності щодо визначених договором послуг та здійснених фактично послуг, тому розмір витрат не відповідає критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру обставинам справи.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Король Владислав Романович просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що потерпілому, як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань – деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права, шляхом окремого звернення вимоги до завдавача шкоди, страховика винної особи чи шляхом звернення до страховика та до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Суд вважав, що калькуляція про ремонт автомобіля позивача є належним доказом розміру заподіяної останньому матеріальної шкоди. Будь–яких належних та допустимих доказів на його спростування стороною відповідача не надано. Щодо витрат з діагностики авто після ДТП, суд зазначав, що наданий суду акт хоч і містить зазначення про виконання таких робіт, проте доказів на підтвердження їх фактичної сплати, таких як фіскальний чек, або будь–які інші, підтверджуючі цей факт, суду не надані, що переконує суд у висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Одночасно, суд зазначав, що у матеріалах справи відсутні і докази фактичної сплати відповідачем франшизи позивачеві. Суд критично поставився до тверджень відповідача про те, що позивачем не доведено розмір завданої йому шкоди, оскільки такі твердження не підтверджені належними та допустимими доказами і суперечать наявним у справі матеріалам. Відповідач не надав альтернативного висновку, звіту чи акту про вартість матеріального збитку, не заявив клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи у цій справі. Тому, суд вважав, що позовна вимога щодо стягнення з відповідача матеріального збитку підлягає частковому задоволенню, а саме – у розмірі 171501,21 грн (275912,42 грн – сума за калькуляцією – 104411,21 грн – сума страхової виплати). Щодо моральної шкоди суд зазначив, що урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача внаслідок пошкодження належного йому майна, ступеню вини відповідача та із застосуванням принципів розумності і справедливості, дійшов висновку про стягнення з відповідача 20000,00 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Застосовуючи практику Верховного Суду та враховуючи завдання цивільного судочинства, якими є в тому числі справедливий розгляд справи, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані в повній мірі і тому, беручи до уваги також часткове задоволення позовних вимог, ці витрати необхідно зменшити до суми 8000,00 грн, що відповідатиме принципам розумності, співмірності та обґрунтованості.
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено, що 09 вересня 2024 року о 18 год. 35 хвилин в м. Харків, Салтівське шосе, буд. 110, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Audi A4, д. н. з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем Honda Civic, д. н. з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , котрий зупинився попереду, внаслідок чого останній за інерцією скоїв наїзд на припаркований попереду транспортний засіб Suzuki Vitara, д. н. з. НОМЕР_3 . Внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки. 
Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року у справі № 645/5439/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено відповідне адміністративне стягнення.
Постанова набрала законної сили 14 жовтня 2024 року.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч.6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Вина ОСОБА_2 у настанні дорожньо–транспортної пригоди у даному випадку встановлена і не підлягає доказуванню.
Право власності пошкодженого автомобіля за ОСОБА_1 підтверджується документами від ПрАТ «СК «ВУСО» та копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 16.07.2022 року. 
Цивільно–правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» згідно полісу № 222989133 обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 серпня 2024 року.
ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» здійснено виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 у розмірі 104411,21 грн.
Згідно з роздруківки скріншоту – 02.10.2024 року ПрАТ «СК «ВУСО» виплачено позивачеві вищевказану страхову виплату.
З наданої відповіді ПрАТ «СК «ВУСО» вбачається, що сума страхового відшкодування проводилась на підставі Ремонтної калькуляції № 2394344 від 26.09.2024 року та складає 104 411,21 грн, де: 28005,06 грн+37 194,55 грн=65 199,61 грн – вартість робіт та матеріалів; 210 712,81 грн – вартість запасних частин; 147 498,97 грн- вартість фізичного зносу на запчастини; 21 402,24 грн – ПДВ; 2 600,00 грн – франшиза(65199,61+210712,81-147498,97-21402,24-2600=104411,21).
З ремонтної калькуляції № 2394344 від 26.09.2024 року, наданої ПрАТ «СК «ВУСО», здійсненої за допомогою системи AUDATEX, автомобіля Honda Civic, вбачається, що вартість діагностики автомобіля після ДТП Honda Civic, д. н. з. НОМЕР_2 , становить 1930,00 грн.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 09 вересня 2024 року сталася дорожньо–транспортна пригода за участю водіїв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2024 року у справі № 645/5439/24 визнаний винним у її скоєнні. Так, страхова компанія виплатила ОСОБА_1 суму коштів 103367,10 грн з вирахуванням комісії 1044,11 грн у якості страхового відшкодування, проте така сума є недостатньою для повного відшкодування завданих відповідачем збитків, оскільки згідно наданої страховою компанією калькуляції розмір заподіяних позивачеві збитків становить 275912,42 грн. Крім цього, представник позивача зазначає про наявність збитків у вигляді сплаченої ним вартості діагностики автомобіля після ДТП у сумі 1930 грн. За указаних обставин, представник позивача просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 174465,32 грн. Також представник позивача зазначав, що ОСОБА_1 заподіяна моральна шкода указаною ДТП оскільки, дружина позивача станом на цей день перебувала на сьомому місяці вагітності, позивач був позбавлений засобу для пересування, тому він був змушений користуватися альтернативними способами пересування, чим спричинений дискомфорт, тому що вагітність дружини потребувала частих поїздок до лікарів та лабораторій. Безвідповідальними діями відповідача було зруйновано звичний уклад життя позивача, що відобразилося на його роботу та зменшили заробіток. Указана ДТП стала важкою моральною травмою для позивача, яку він оцінив у розмірі 200000,00 грн. У зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду у вигляді різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, витрати на діагностику автомобіля, а також кошти за спричинення моральної шкоди. Крім цього, у позові заявлена вимога про стягнення з відповідача витрат на звернення за отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 25000,00 грн та зі сплати судового збору у розмірі 4772,65 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Частиною другою статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.
Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування належить цивільно–правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961–IV «Про обов`язкове страхування цивільно–правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961–IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності (Закон № 1961–IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно–правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961–IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961–IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно–правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом Закону № 1961–IV (статті 9, 22–31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
З огляду на зазначене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника – в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання – первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування – виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.
Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.
При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно–правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно із частинами першою та четвертою ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань – деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права, шляхом окремого звернення вимоги до завдавача шкоди, страховика винної особи чи шляхом звернення до страховика та до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.
В той же час, у постанові від 4 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначивши, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно–правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961–IV «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72).
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно–правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73).
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється, згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином, зокрема після сплати страховиком боржника страхового відшкодування в межах ліміту за полісом, відповідно до спеціальних норм ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та сплати вже завдавачем шкоди, на користь потерпілого, різниці між дійсним обсягом завданих збитків та розміру страхового відшкодування, у відповідності до положень ст. ст. 1187, 1192 ЦК України.
Статтями 28, 29 Закону № 1961–ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, – це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76 – 80 ЦПК України. Оцінку доказів суд здійснює відповідно до статті 89 ЦПК України. Зокрема, згідно із частинами першою, другою та третьою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судова колегія вважає, що калькуляція про ремонт автомобіля позивача є належним доказом розміру заподіяної останньому матеріальної шкоди.
Будь–яких належних та допустимих доказів на його спростування стороною відповідачем не надано.
З матеріалів справи вбачається, що фактичний розмір завданої шкоди без ПДВ становить 229 927,02 грн, відповідно до ремонтної калькуляції складеної від 26.09.2024 року № 2394344.
З відповіді ПрАТ «СК «ВУСО» вбачається, що сума страхового відшкодування проводилась на підставі Ремонтної калькуляції № 2394344 від 26.09.2024 року та складає 104 411,21 грн.
Виходячи з вищевикладеного судова колегія доходить висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає матеріальна шкода у розмірі 128 115,81 грн (229 927,02 грн – сума за калькуляцією – 104411,21 грн – сума страхової виплати).
Підстав для відшкодування на користь позивача ПДВ не вбачається, оскільки не доведено факту здійснення ремонту автомобіля та понесення у зв`язку з цим таких витрат.
Щодо вимоги про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму вирахуваної франшизи, судова колегія зазначає наступне.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (абзац перший пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі також - Закон № 1961-IV)).
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (частина шістнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (частина вісімнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»).
Розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту (пункт 12.1 статті 12 Закону № 1961-IV).
Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 статті 36 Закону № 1961-IV).
З огляду на зміст цих приписів у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний виплатити суму страхового відшкодування за вирахуванням франшизи, якщо сторони її передбачили у відповідному договорі. Суму франшизи потерпілому має компенсувати страхувальник або інша особа, відповідальна за завдані збитки.
Оскільки визначену у договорі страхування франшизу не можна було стягнути зі страховика винуватця ДТП, тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне включити розмір франшизи, який установлено полісом обов`язкового страхування №222989133 у розмірі 2 600,00 грн. до суми, що підлягає відшкодуванню відповідачем.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21).
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Встановлено, що внаслідок ДТП пошкоджено належний позивачеві автомобіль, що спричинило істотність вимушених змін у його життєдіяльності та сімейних стосунках. Вказані обставини є підставою для відшкодування потерпілій особі моральної шкоди.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача кошти на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, однак не погоджується з визначеним розміром.
З урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача внаслідок пошкодження належного йому майна, ступеню вини відповідача та із застосуванням принципів розумності і справедливості, судова колегія дійшла висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягає -10 000 грн. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, а позовні вимоги частковому задоволенню.
Щодо вимоги про стягнення судових витрат на правову допомогу, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.
Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Судом встановлено, що правнича допомога надавалась позивачеві на підставі договору про надання правової допомоги/юридичних послуг № 05102411 від 05.10.2024 року, згідно умов якого розмір оплати за виконання цих послуг становить 25000,00 грн. 
Строки виплати цієї суми – 05.10.2024 року – 10000,00 грн, 11.10.2024 року– 15000,00 грн.
Згідно з акту приймання-передачі наданих послуг № 05102411 до зазначеного договору від 03.01.2025 року вартість наданих послуг становить 25000,00 грн. Послуги включали в себе адвокатський запит до ПрАТ «СК «ВУСО», проект претензії до ПрАТ «СК «ВУСО», комунікація адвоката, проект позовної заяви.
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу.
Дослідивши матеріали справи та зміст поданих представником позивача документів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неспівмірність наданого адвокатом обсягу послуг з їх вартістю (25 000,00 грн), складністю справи, затраченим часом на надання таких послуг, а тому заявлені витрати не відповідають критерію їх реальності, розумності їхнього розміру. 
З урахуванням вимог розумності та справедливості, а також заяви відповідача  ОСОБА_2 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд першої інстанції правильно вважав, що стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 8 000 грн.
Щодо посилання апелянта, що з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 є власником автомобіля Honda Civic, д. н. з. НОМЕР_2 , судова колегія зазначає наступне.
На підтвердження права власності за ОСОБА_1 щодо пошкодженого автомобіля Honda Civic, д. н. з. НОМЕР_2 , судова колегія зазначає, що факт права власності підтверджується документами від ПрАТ «СК «ВУСО» та копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 16.07.2022 року( а.с.90). 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме: на 36,88 % (з 374465,32 грн на 138 115,81 грн), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1 759,78 грн (36,88% від 4771,65 грн).
Проте апеляційна скарга відповідача також підлягає частковому задоволенню, а саме: на 63,12 %, тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 910,64 грн (63,12% від 3 027,00 грн).
Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Таким чином з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 150,86 грн (1 910,64 грн -1 759,78 грн).
Керуючись ст. 367, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 03 липня 2025 року – змінити.
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 128 115,81 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду суму у розмірі 10000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 150,86 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:    О.В. Маміна
Судді:    Ю.М. Мальований
О.Ю. Тичкова