ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 922/2188/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Случ О.В.,
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р. К.,
та представників:
позивача - Чужина В. С. (в режимі відеоконференції),
відповідача - Шолтояну А. В. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Нова"
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2025
у справі № 922/2188/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод", 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Нова"
про стягнення 20 232 602,93 грн,
В С Т А Н О В И В:
У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод" (далі - ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод"; позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області із позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Нова" (далі - ТОВ "Птахокомплекс "Нова"; відповідач) 7 996 729,28 грн, з яких 7 404 971,31 грн - прямі збитки, 4 830 902,34 грн - пеня. 
Обґрунтовуючи позов ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод" посилалось на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 0106-21 від 01.06.2021 щодо оплати отриманого товару. 
Рішенням Господарського суду Харківської області від 08.09.2025 (суддя - І. О. Чистякова) у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 (головуючий суддя - В. В. Лакіза, судді - Я. О. Білоусова, Н. О. Мартюхіна) скасовано рішення Господарського суду Харківської області від 08.09.2025 і прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.
Вирішено стягнути з ТОВ "Птахокомплекс "Нова" на користь ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод" 6 530 940,20 грн основного боргу, 596 504,38 грн інфляційних втрат.
В іншій частині позову відмовлено.
Господарським судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач стверджував, що 01.06.2021 між ним (постачальник) і відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № 0106-21, копію якого додано до позовної заяви.
Відповідно до п. 1.1 договору постачальник (ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод") зобов`язувалося передати у власність комбікорми (насипом або фасованими у мішки) за погодженням сторін (товар), а покупець (ТОВ "Птахокомплекс "Нова") - прийняти товар і оплатити його на умовах передбачених цим договором. 
Згідно з п. 5.1 договору оплата товару покупцем здійснюється в порядку 100% оплати вартості даної партії товару (відповідно до видаткової накладної) протягом 35 календарних днів з дати поставки конкретної партії товару. Датою поставки конкретної партії товару є дата підписаної сторонами видаткової накладної. 
Звертаючись до суду з позовом, позивач стверджував, що на виконання умов договору у період з 01.07.2021 по 30.06.2022 ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод" здійснило поставку відповідачу товару на загальну суму 7 996 729,28 грн. 
Зокрема, як зазначав позивач, з метою підтвердження заборгованості ТОВ "Птахокомплекс "Нова" перед ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод" сторонами підписано акт звірки взаєморозрахунків, в якому зафіксовано, що станом на 30.06.2022 заборгованість ТОВ "Птахокомплекс "Нова" складала 7 996 729,28 грн.
Позивач також повідомляв, що ТОВ "Птахокомплекс "Нова" направляло до ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Лиманський комбікормовий завод" запит, за яким відповідач просив підтвердити обсяг операцій за період з 01.07.2021 по 30.06.2022. 
На підтвердження факту поставки за договором від 01.06.2021 № 0106-21 позивач надавав копії податкових накладних, довіреності на отримання товару ТОВ "Птахокомплекс "Нова". 
Водночас позивач повідомляв, що у результаті бойових дій уся інша документація стосовно договору поставки від 01.06.2021 № 0106-21 знищена, що позивач підтверджував фото та посилався на обставини внесення Лиманської територіальної громади до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309. 
Таким чином, посилаючись на існування між сторонами господарських зобов`язань за договором від 01.06.2021 № 0106-21 та нездійснення відповідачем розрахунків за вказаним договором, позивач стверджував про наявність підстав для стягнення з відповідача 7 996 729,28 грн основної заборгованості за договором.
30.10.2024 позивач направив на адресу відповідача претензію від 30.10.2024 з вимогою не пізніше 08.11.2024 сплатити заборгованість у сумі 7 996 729,28 грн шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача.
Отримавши вказану претензію 05.11.2025, згідно з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0100198986121, відповідач відповіді на претензію позивачу не надіслав, заборгованість не сплатив, що й стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом про стягнення з відповідача 7 996 729,28 грн основної суми боргу, 7 404 971,31 грн збитків, які відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку нараховані як інфляційні втрати на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що становить 4 830 902,34 грн. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з такого:
- 01.06.2021 між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) було укладено договір поставки № 0106-21, за умовами якого постачальник зобов`язувався передати у власність покупцу товар; відповідач у відзиві на позовну заяву заперечував проти здійснення позивачем поставки товару за цим договором та просив витребувати у позивача, зокрема, оригінал цього договору поставки;
- відсутності підстав для врахування копії договору з огляду на ст. 91 ГПК України;
- надані позивачем до матеріалів справи копії видаткових накладних за період січень-лютий 2022 не відповідають вимогам щодо первинних документів, визначених ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", оскільки не містять підписів сторін та посилання на відповідний договір;
- з наданих оригіналів товарно-транспортних накладних за період січень-лютий 2022 не вбачається, що поставка товару відбувалась саме за договором поставки від 01.06.2021 № 0106-21;
- наданий позивачем оригінал акта взаєморозрахунків за 1 півріччя 2022 року не є належним доказом здійснення поставки товару за договором поставки від 01.06.2021 № 0106-21; 
- наявність податкових накладних та їх реєстрація, за відсутності належним чином оформлених інших первинних бухгалтерських документів, жодним чином не підтверджує факт поставки товару, а тим більше факт існування правовідносин за конкретним договором поставки; 
- інших доказів, що підтверджують факт передачі позивачем у власність відповідача товару за вказаним договором поставки від 01.06.2021 № 0106-21 матеріали справи не містять;
- надані позивачем листи ГУ ДСНС України в Донецькій області не підтверджують втрату позивачем первинних документів, зокрема, оригіналу договору; акт про пожежу не є доказом знищення первинної документації; інших доказів щодо знищення первинної документації матеріали справи не містять; 
- вимоги про стягнення збитків у сумі 7 404 971,31 грн, які розраховані позивачем на підставі ст. 625 ЦК України, та 4 830 902,34 грн пені є похідними від вимог про стягнення основного боргу, у задоволенні якого судом відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції і задовольняючи частково позов, апеляційний господарський суд виходив з того, що у позивача відсутній оригінал договору поставки від 01.06.2021 № 0106-21 і відповідач проти існування господарських правовідносин за вказаним договором заперечував. При цьому встановив, що учасники господарської операції можуть доводити/спростовувати факт здійснення постачання товару як первинними документи бухгалтерського обліку, так і іншими доказами. На підтвердження факту поставки товару та його отримання відповідачем у період з 02.01.2022 по 26.02.2022 позивачем до матеріалів справи надано оригінали товарно-транспортних накладних, підписавши та скріпивши печатками підприємств, сторони фактично засвідчили участь позивача та відповідача у здійсненні господарських операцій за такими накладними, а саме, поставку товару позивачем та його отримання відповідачем. Співставивши дані щодо загальної вартості поставленого товару, які містяться в наданих позивачем накладних з даними, що містяться у акті звірки взаєморозрахунків, які визнані сторонами, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що позивачем належними доказами підтверджено поставку товару за такими товарно-транспортними накладними від 17.01.2022 № Р12 на суму 282 807,00 грн, від 01.02.2022 № Р14 на суму 393 462,72 грн, від 09.02.2022 № Р17 на суму 382 276,32 грн, від 12.02.2022 № Р18 на суму 315 780,00 грн, від 13.02.2022 № Р19 на суму 345 705,00 грн, від 13.02.2022 № Р20 на суму 383 125,44 грн, від 14.02.2022 № 21 на суму 386 078,40 грн, від 14.02.2022 № Р22 на суму 377 625,00 грн, від 16.02.2022 № Р24 на суму 340 860,00 грн, від 18.02.2022 № Р28 на суму 388 170,00 грн, від 20.02.2022 № Р30 на суму 343 140,00 грн, від 21.02.2022 № Р31 на суму 346 040,64 грн, від 22.02.2022 № Р32 на суму 297 540,00 грн, від 23.02.2022 № Р33 на суму 330 792,96 грн, від 23.02.2022 № Р34 на суму 380 963,04 грн, від 24.02.2022 № Р35 на суму 349 319,04 грн, від 24.02.2022 № Р36 на суму 286 140,00 грн, від 25.02.2022 № Р38 на суму 353 736,00 грн, від 25.02.2022 № Р39 на суму 381 600,96 грн та його неоплату відповідачем. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача 6 530 940,20 грн основного боргу, 596 504,38 грн інфляційних втрат. При цьому встановивши, що, оскільки за результатом розгляду справи встановлено укладення договору у спрощений спосіб, підстав для застосування п. 8.3 договору для розрахунку розміру пені немає, а отже у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити. 
Не погоджуючись із ухваленою постановою апеляційного суду, ТОВ "Птахокомплекс "Нова" звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а рішення Господарського суду Харківської області від 08.09.2025 залишити без змін.
Скаржник мотивує подання касаційної скарги на підставі п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме вказує на ухвалення постанови апеляційного суду без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, викладених у постановах від 20.05.2020 у справі № 918/535/19, від 12.09.2018 у справі № 910/22923/17, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц.
На обґрунтування доводів касаційної скарги відповідач посилається також на таке: суд апеляційної інстанції з власної ініціативи дійшов висновку про належність платіжних доручень до "інших взаємовідносин", які не були предметом спору та не заявлялися жодною стороною; суд поклав в основу рішення акт звірки як доказ боргу, хоча такий документ не є первинним бухгалтерським документом і не може підтверджувати розмір заборгованості без первинних доказів; натомість суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку, що акт звірки не є належним та допустимим доказом. Його підписання не означає погодження боргу, оскільки акт не підкріплений первинними документами, містить розбіжності та не відображає реального стану взаєморозрахунків; суд апеляційної інстанції не мав права вибірково приймати одні докази і без належного мотивування відхиляти інші (платіжні доручення (суд апеляційної інстанції, посилаючись на акт, визнав належними доказами товарно-транспортні накладні, водночас відмовився враховувати платіжні доручення, які містяться в тому ж самому акті та стосуються тих самих господарських операцій); суд апеляційної інстанції фактично звільнив позивача від обов`язку доказування та поклав негативні наслідки недоведеності на відповідачів; суд апеляційної інстанції, вийшовши за межі заявлених позивачем підстав позову, самостійно сформулював іншу правову конструкцію спірних правовідносин, дійшовши висновку про існування між сторонами так званого "спрощеного способу укладення договору", який позивачем не заявлявся, не обґрунтовувався та не доводився у межах позовних вимог; судом апеляційної інстанції порушено ст.ст. 76- 78, 86 ГПК України; оскільки висновок про наявність основного боргу є недоведеним, то відсутні й правові підстави для застосування будь-яких похідних санкцій і ст.ст. 530, 625 ЦК України до цих правовідносин
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.01.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Птахокомплекс "Нова" з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 16.02.2026.
У відзиві на касаційну скаргу позивач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - залишити без змін, вважаючи її ухваленою відповідно до ст. 236 ГПК України. 
Верховний Суд ухвалою від 16.04.2026 поновив провадження у справі, яке зупинялось згідно з ухвалою суду від 16.02.2026.
Заслухавши доповідь головуючого судді, переглянувши в касаційному порядку оскаржуване судове рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, є договори.
За змістом положень ст.ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У цих правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару корелює обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару.
Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (такий правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц).
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулює Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
За ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Частиною 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). 
Аналіз викладеного свідчить, що за своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання (див. постанову Верховного Суду від 04.12.2025 у справі 910/5946/25).
Верховний Суд у постанові від 30.10.2025 у справі № 910/9522/24 дійшов висновку, що: "товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів". 
Верховний Суд неодноразово надавав оцінку і правовій природі акта звірки взаємних розрахунків і виснував таке: 
- акт звірки взаємних розрахунків не є майновою дією боржника, не свідчить про проведення певної господарської операції; сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом; акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами (див. постанови Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 910/9004/13, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 23.09.2021 у справі № 910/866/20);
- відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо (див. постанову Верховного Суду від 21.12.2020 у справі № 916/499/20). 
Верховний Суд неодноразово наголошував і на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки і дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів (з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності) - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Як унормовано у ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів" підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Здійснивши аналіз оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду, колегія суддів зазначає, що апеляційний господарський суд погодився із висновком суду першої інстанції, що надана позивачем копія договору поставки від 01.06.2021 № 0106-21, яким обґрунтовано позов, не може вважатись письмовим чи електронним доказом з огляду на ст. 91 ГПК України. При цьому апеляційний господарський суд, на відміну від суду першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до ст. 86 ГПК України, зокрема, товарно-транспортним накладним, які підписані і скріплені печатками підприємств, містять необхідні реквізити і свідчать про поставку товару позивачем та його отримання відповідачем, а також іншим наявним у справі документам, дотримуючись стандарту "вірогідності доказів", дійшов висновку, що у відповідача наявний обов`язок з оплати постановленого йому товару за відповідними накладними. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 виснувала таке: "у процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia". 
Отже, надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до вимог ст. 86 ГПК України, встановивши, що відповідач не оплатив поставлений позивачем товар та здійснивши власний перерахунок заборгованості, керуючись принципом "суд знає закони", апеляційний господарський суд підставно стягнув з відповідача на користь позивача 6 530 940,20 грн основного боргу та 596 504,38 грн інфляційних втрат відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Колегією суддів не встановлено порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права при вирішенні цього спору, а тому суд дійшов висновку, що доводи скаржника про зворотнє зводяться лише до переоцінки окремих доказів у справі, які оцінювались судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими документами та не були вирішальними для розгляду спору.
Водночас не погоджуючись із постановою апеляційного господарського суду скаржник посилається на п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України і на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20.05.2020 у справі № 918/535/19, від 12.09.2018 у справі № 910/22923/17, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц. 
За змістом (п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України) підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Велика Палата Верховного Суду у п. 60 постанови від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц виснувала, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Разом з тим вказаною підставою для касаційного оскарження - п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Цитування скаржником окремих висновків, наведених у постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення (див., зокрема підхід в частині оцінювання спірних правовідносин на предмет подібності, який застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).
Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. Самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України покладається на скаржника.
Верховний Суд зазначає, що аналіз висновків, зроблених у постанові апеляційного господарського суду, що оскаржуються, не свідчить про її невідповідність висновкам, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі і ці висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з огляду на іншу фактично-доказову базу, за інших обставин, встановлених у справах, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) застосовувались норми матеріального права і прийнято відповідні судові рішення (у деяких справах спірні правовідносини регулювалися Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", який спірні правовідносини не регулює). В окремих справах суб`єктний склад, предмет, підстави позовів, нормативно-правове регулювання не є подібними як у справі, яка переглядається. Верховний Суд зазначає і те, що посилаючись на вказані у касаційній скарзі постанови, скаржник залишає поза увагою те, що неврахуванням висновку Верховного Суду є саме неврахування висновку щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, чого скаржником у цьому випадку не було доведено.
Отже, Верховний Суд констатує, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування постанови з цієї підстави.
Решта доводів в касаційній скарзі фактично зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, та до встановлення обставин у справі, що з огляду на встановлені ст. 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Отже, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову апеляційного господарського суду, ухвалену відповідно до ст. 236 ГПК України - без змін.
Згідно з ст. 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахокомплекс "Нова" залишити без задоволення.
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2025 у справі № 922/2188/25 залишити без змін.
Поновити дію постанови Східного апеляційного господарського суду від 18.12.2025.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.