П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/9222/25 
Головуюча суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Д.Л. 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
02 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. , 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпеки на транспорті на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люкс-Рейзен Біс» до Державної служби України з питань безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови. 

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області № ПШ0134239 від 07.05.2025, посилаючись на відсутність складу порушення, передбаченого абзацом шостим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду позов задоволено. 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено факту здійснення перевезення водієм ОСОБА_1 без використання особистої картки водія, а також не спростовано доводи позивача про те, що перевірка проводилась у момент зміни екіпажу на автостанції, коли попередній водій ще не завершив передачу транспортного засобу. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу. 

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

В апеляційній скарзі Укртрансбезпека зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував статті 53 та 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», неповно дослідив обставини справи та безпідставно визнав відсутність порушення.
Апелянт вказує, що під час рейдової перевірки саме ОСОБА_1 був водієм транспортного засобу, однак не використовував власну картку водія, а інспектору була надана роздруківка з картки іншої особи — ОСОБА_2 . На думку відповідача, наявність у Кутриша особистої картки не має правового значення, оскільки закон покладає обов`язок не лише мати таку картку, а й використовувати її під час керування транспортним засобом.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що перевірка проводилась на автостанції в момент передачі транспортного засобу іншому водієві. За твердженням позивача, до моменту перевірки автобусом керував водій ОСОБА_3 , картка якого перебувала у цифровому тахографі, тоді як ОСОБА_1 ще не розпочав керування транспортним засобом, а тому обов`язок використовувати власну картку водія на той момент у нього ще не виник. На підтвердження цих обставин позивач посилається на дані GPS-моніторингу, роздруківки цифрового тахографа, маршрутний план та інші матеріали справи. 

ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом першої інстанції встановлено, що 02.04.2025 посадовими особами Укртрансбезпеки проведено рейдову перевірку автобуса SETRA, державний номер НОМЕР_1 , який здійснював міжнародне перевезення пасажирів за маршрутом «Кременчук — Бонн». За результатами перевірки складено акт № АР091848, у якому зазначено, що водій ОСОБА_1 не використовував особисту картку водія та була відсутня роздруківка на паперовому носії за 02.04.2025. На підставі цього акта винесено постанову № ПШ0134239 про застосування адміністративно-господарського штрафу. 
Разом з тим матеріали справи містять роздруківку цифрового тахографа щодо водія ОСОБА_1 , сформовану 02.04.2025, роздруківку щодо водія ОСОБА_3 , дані GPS-моніторингу руху транспортного засобу, а також пояснення водія, відповідно до яких під час перевірки автобус знаходився на території автостанції, де здійснювалася передача транспортного засобу іншому водієві. Крім того, надано наказ про прийняття ОСОБА_3 на роботу водієм ТОВ «Люкс-Рейзен Біс», що підтверджує належність картки саме працівнику позивача.

IV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ І ДОВОДІВ АПЕЛЯІЙНОЇ СКАРГИ

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить із такого.
Відповідно до статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» водії транспортних засобів, що здійснюють міжнародні перевезення, зобов`язані допускати до перевірки тахографи посадових осіб органу державного контролю, а у разі використання цифрового тахографа — роздруковувати на паперовому носії інформацію про роботу та відпочинок водія.
Абзацом шостим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлена відповідальність автомобільного перевізника за виконання міжнародних перевезень без документів, визначених статтею 53 цього Закону.
Положення пунктів 3.3, 3.6 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті №385 передбачають, що особиста картка використовується саме тим водієм, який керує транспортним засобом, а також що водій повинен мати можливість надати відповідну інформацію під час проведення контролю.
Отже, визначальною для правильного вирішення спору є не лише наявність або відсутність особистої картки водія, а встановлення факту, що саме ця особа у момент проведення перевірки виконувала функції водія транспортного засобу, тобто здійснювала міжнародне перевезення, у зв`язку з чим на неї поширювався обов`язок використовувати власну картку водія та надати відповідну роздруківку.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 53 та 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Як правильно зазначено судом першої інстанції, відповідальність, передбачена абзацом шостим частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», настає за виконання міжнародного перевезення без документів, визначених статтею 53 цього Закону. Отже, для застосування адміністративно-господарського штрафу відповідач повинен довести не лише відсутність відповідного документа, а й факт виконання перевезення тією особою, яка відповідно до вимог законодавства була зобов`язана мати такий документ.
Із акта проведення рейдової перевірки № АР091848 слідує, що посадова особа Укртрансбезпеки зазначила про невикористання ОСОБА_1 особистої картки водія та відсутність роздруківки на паперовому носії за 02.04.2025. Разом із тим акт не містить опису фактичних обставин, на підставі яких зроблено висновок, що саме ОСОБА_1 на момент перевірки вже здійснював керування транспортним засобом або виконував міжнародне перевезення як водій. В акті не зафіксовано, що транспортний засіб перебував у русі, що ОСОБА_1 знаходився за кермом або що передача керування транспортним засобом уже завершилась.
Колегія суддів враховує, що відповідно до пунктів 21, 22 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, саме акт перевірки є первинним документом, у якому повинні бути відображені всі встановлені під час перевірки обставини. Якщо висновок контролюючого органу ґрунтується на певних фактах, вони мають бути належним чином зафіксовані в акті та підтверджені відповідними доказами.
Посилання апелянта на сам лише запис в акті про те, що водієм є ОСОБА_1 , не може бути достатнім доказом виконання ним функцій водія у момент перевірки, оскільки зазначений документ не містить жодних відомостей щодо того, за яких саме обставин посадова особа дійшла такого висновку.
Не спростовує висновків суду першої інстанції і довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 надав роздруківку з картки іншої особи.
Матеріалами справи підтверджується, що особа, картку якої було використано в цифровому тахографі, а саме ОСОБА_3 , перебувала у трудових відносинах із позивачем та працювала водієм транспортних засобів, що підтверджується наказом про прийняття на роботу №65/К від 16.05.2024. 
У відповіді на відзив позивач послідовно зазначав, що саме ОСОБА_3 здійснював керування автобусом до прибуття на автостанцію у місті Львові, тоді як ОСОБА_1 мав прийняти транспортний засіб після зміни екіпажу. Позивач також пояснив, що на момент проведення перевірки передача керування ще не була завершена: картка ОСОБА_3 залишалася вставленою у тахограф, а ОСОБА_1 ще не розпочав використання власної картки. 
Такі пояснення не спростовані належними та допустимими доказами відповідача.
Навпаки, із роздруківок цифрового тахографа, долучених до матеріалів справи, слідує, що наявні окремі роздруківки як щодо ОСОБА_3 , так і щодо ОСОБА_1 , при цьому остання сформована того ж дня, 02.04.2025. Сам факт існування роздруківки ОСОБА_1 не узгоджується з твердженням відповідача про повну її відсутність. Водночас відповідач не навів доказів того, що така роздруківка була сформована вже після завершення перевірки або що її не було пред`явлено посадовим особам під час здійснення контролю.
Колегія суддів також враховує дані GPS-моніторингу, відповідно до яких транспортний засіб на момент перевірки знаходився на території автостанції у місті Львові, здійснюючи короткочасне переміщення в межах посадкової платформи. Ці відомості узгоджуються з поясненнями позивача про перебування автобуса у пункті зміни екіпажу та не підтверджують доводів апеляційної скарги про те, що після такої зупинки міжнародне перевезення вже здійснював саме ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував практику Верховного Суду, також не дають підстав для скасування рішення.
Колегія суддів враховує загальний правовий підхід Верховного Суду, відповідно до якого водій транспортного засобу, обладнаного цифровим тахографом, зобов`язаний використовувати власну картку водія та на вимогу посадових осіб надати роздруківку інформації про режим праці та відпочинку. Разом із тим наведені правові висновки сформульовані у справах, де судами було встановлено факт здійснення керування транспортним засобом саме тією особою, якій інкримінувалося порушення.
У цій справі спірним є саме питання виникнення такого обов`язку у ОСОБА_1 на момент проведення рейдової перевірки.
Колегія суддів зазначає, що правовий висновок Верховного Суду застосовується лише за умови тотожності юридично значущих обставин. Сам по собі збіг предмета правового регулювання або застосованих норм права не є достатнім для механічного перенесення висновків Верховного Суду без встановлення тотожності фактичних обставин конкретної справи.
У даному випадку відповідач не довів, що фактичні обставини цієї справи є аналогічними тим, за яких Верховний Суд визнав правомірним застосування адміністративно-господарського штрафу.
За правилами частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доведення правомірності прийнятого рішення.
Надані відповідачем докази підтверджують лише те, що під час перевірки у цифровому тахографі використовувалася картка ОСОБА_3 , однак не підтверджують, що саме ОСОБА_1 на той момент уже здійснював керування транспортним засобом, а тому був зобов`язаний використовувати власну картку водія.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність відповідачем усіх елементів складу правопорушення, що виключає можливість застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315, статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не підтвердив належними доказами факт вчинення порушення позивачем вимог статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт», яке стало підставою для застосування адміністративно-господарського штрафу.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, не підтверджують неправильного застосування ним норм матеріального чи процесуального права та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.
За таких обставин рішення Хмельницького окружного адміністративного суду є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної служби України з питань безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Яремчук К.О.    Сушко О.О.