Дата документу 14.05.2026
Справа № 334/856/26
Провадження № 2/334/1520/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року Дніпровський районний суд міста Запоріжжя
у складі: головуючого судді Ісакова Д.О.,
за участі секретаря судового засідання Прийменко А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Кирилівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

02 лютого 2026 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кольвах Інни Сергіївни до Кирилівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області, про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 2 (двух) кімнат, загальною площею - 34,8 кв.м., житловою площею - 21,8 кв.м.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2000 року, зареєстрованого Якимівською міжрегіональною універсальною товарною біржою за реєстровим №167, зареєстрованого Якимівським виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства та побутового обслуговування в реєстровій книзі №3а за реєстровим №733 від 25.07.2000 року, про що було видане реєстраційне свідоцтво, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить двухкімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до копії технічного паспорту, квартира розташована на 1 поверсі одноповерхового будинку та складається з 2 кімнат, у тому числі 1-а кімната 11,7 кв.м., 2-а кімната 10,1 кв.м., кухні площею 7 кв.м., сіни площею 6 кв.м. Загальна площа квартири 34,8 кв.м., житлова площа 21,8 кв.м.
Під час вимушеного переміщення, окрім документів, які посвідчують особу, позивачці не вдалося з собою вивезти більш нічого. Але ще до окупації с. Охрімівка, позивачці вдалося сфотографувати оригінали правовстановлюючих документів на вищезазначене нерухоме майно.
16.09.2025, позивачка, маючи копії правовстановлюючих документів, звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Одринської Олени Вячеславівни Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та подала заяву про проведення державної реєстрації прав на вищезазначену квартиру. Пізніше, 19.09.2025 державний реєстратор залишив заяву без руху, у зв`язку з тим, що заявником не подано відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 року. Тим же реєстратором було сформовано запит до відповідного БТІ та видано позивачу для відправки до відповідного БТІ. 
Позивачка звернулася до Кирилівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області із запитом, щодо збереження матеріалів технічної інвентаризації, реєстраційних книг та архівних справ, які зберігаються в БТІ. 
17.10.2025, позивач отримала відповідь за №01-30/344, про те, що архіви, щодо об`єктів нерухомого майна, які розташовані на території Кирилівської селищної територіальної громади знаходяться на зберіганні в Комунальному підприємстві «Якимівське бюро технічної інвентаризації» та оскільки в приміщенні КП «Якимівське БТІ» було розміщено державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, передача матеріалів інвентаризаційних справ (відповідно до Розпорядження КМУ від 04.02.2013 року №47 «Деякі питання належного функціонування системи органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно») в Кирилівську селищну раду вважалася недоцільною. 
Позивачкою також був направлений запит від 20.10.2025 до Якимівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області, на що, також було отримано відповідь, що КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації» знаходиться на тимчасово окупованій території та вивезти документи з окупації не вдалося. Вищезазначені відповіді позивачка надала державному реєстратору, яка 29.10.2025 прийняла рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій за №81594203.
Отже, здійснити реєстрацію права власності на квартиру позивачки з причин викладених в Рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій не можливо.
З урахуванням викладеного позивачка вважає, що з метою належного здійснення права власності на майно, на тепер вона немає іншої можливості підтвердити наявність права власності на належну їй квартиру, а тому вимушена звернутися у судовому порядку з позовом про визнання права власності на зазначену квартиру.
Позивачка просить визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 2 (двух) кімнат, загальною площею - 34,8 кв.м., житловою площею - 21,8 кв.м.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, суд дійшов до наступних висновків.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з положеннями статті 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини 1 статті 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Предметом позову є визнання права власності на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
3 липня 2017 року Охрімівська сільська рада, в ході децентралізації, була об`єднана з Кирилівською селищною громадою Якимівського району.
Відповідно до п. 3-1. Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів»: до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів:
1) відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.
До 2020 року село Охрімівка відносилося до Якимівського районного суду Запорізької області, відтак такий позов мав розглядатися Якимівським районним судом Запорізької області, проте відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 14.09.2022 № 49/0/9-22 змінив територіальну підсудність судових справ Якимівського районного суду Запорізької області на Дніпровський районний суд м. Запоріжжя.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно до статей 81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2000 року, зареєстрованого Якимівською міжрегіональною універсальною товарною біржою за реєстровим №167, зареєстрованого Якимівським виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства та побутового обслуговування в реєстровій книзі №3а за реєстровим №733 від 25.07.2000 року, про що було видане реєстраційне свідоцтво, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить двухкімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до копії технічного паспорту квартира, розташована на 1 поверсі одноповерхового будинку та складається з 2 кімнат, у тому числі 1-а кімната 11,7 кв.м., 2-а кімната 10,1 кв.м., кухні площею 7 кв.м., сіни площею 6 кв.м. Загальна площа квартири 34,8 кв.м., житлова площа 21,8 кв.м.
16.09.2025 позивачка, маючи копії правовстановлюючих документів, звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Одринської Олени Вячеславівни Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та подала заяву про проведення державної реєстрації прав на вищезазначену квартиру. Пізніше 19.09.2025 р. державний реєстратор залишив заяву без руху, у зв`язку з тим, що заявником не подано відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01.01.2013 року. Тим же реєстратором було сформовано запит до відповідного БТІ та видано Позивачу для відправки до відповідного БТІ. 
Позивачка звернулася до Кирилівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області із запитом, щодо збереження матеріалів технічної інвентаризації, реєстраційних книг та архівних справ, які зберігаються в БТІ. 
Листом № 01-30/344 від 17.10.2025 позивачці повідомлено про те, що архіви, щодо об`єктів нерухомого майна, які розташовані на території Кирилівської селищної територіальної громади знаходяться на зберіганні в Комунальному підприємстві «Якимівське бюро технічної інвентаризації» та оскільки в приміщенні КП «Якимівське БТІ» було розміщено державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, передача матеріалів інвентаризаційних справ (відповідно до Розпорядження КМУ від 04.02.2013 року №47 «Деякі питання належного функціонування системи органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно») в Кирилівську селищну раду вважалася недоцільною. 
На звернення позивачки від 20.10.2025, Якимівська селищна військова адміністрації Мелітопольського району Запорізької області, повідомила, що КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації» знаходиться на тимчасово окупованій території та вивезти документи з окупації не вдалося. 
Вищезазначені відповіді позивачка надала державному реєстратору, остання в свою чергу 29.10.2025 прийняла рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій за №81594203.
Отже, здійснити реєстрацію права власності на квартиру позивачки з причин викладених в Рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій не можливо.
Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм правом та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.
Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.
Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2 ст. 41 Конституції України).
Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
З урахуванням положень частини першої ст. 15 та ст. 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позивачці квартира належить на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.06.2000 року, зареєстрованого Якимівською міжрегіональною універсальною товарною біржою за реєстровим №167, зареєстрованого Якимівським виробничим об`єднанням житлово-комунального господарства та побутового обслуговування в реєстровій книзі №3а за реєстровим №733 від 25.07.2000 року, тобто до набрання чинності Цивільного Кодексу України 2004 року, тому правовідносини в цій справі регулюються нормами цивільного законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Відповідно дост. 153 ЦК УРСР 1963 року, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Діяльність товарної біржі здійснюється відповідно до цього Закону та чинного законодавства України, статуту біржі, правил біржової торгівлі та біржового арбітражу.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. 
Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Право власності на квартиру, у позивачки виникло у червні 2000 року у відповідності до законодавства, що діяло на той час. 
Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за N 399/2839 (далі - Інструкція) право власності Позивачки було зареєстроване в Якимівському виробничому об`єднанні житлово-комунального господарства та побутового обслуговування в реєстровій книзі №3а за реєстровим №733. 
Відповідно до Розділу 2 Інструкції, реєстрація провадиться на підставі правовстановлювальних документів (додаток 1) у такому порядку: а) заявник подає до бюро технічної інвентаризації два примірники правовстановлювального документа (оригінал та копію); б) відповідальний працівник бюро технічної інвентаризації вивчає законність та повноту документів і на підставі їх робить відповідний запис у реєстрову книгу; в) адреса об`єкта, що реєструється, записується в алфавітний журнал адрес (додаток 2); г) прізвище, ім`я та по батькові фізичних осіб –власників нерухомого майна вноситься в алфавітний журнал або картк картотеки власників (додатки 3, 4); ґ) на оригіналі правовстановлювального документа робиться реєстраційний напис. Якщо на правовстановлювальному документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною такого документа (додаток 6).
Відповідно до п. 9 Переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, який є додатком до Інструкції, договори купівлі-продажу зареєстровані біржею, відносяться до правовстновлюючих документів на підставі яких проводиться державна реєстрація.
Відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на вказану квартиру перешкоджає на теперішній час у здійсненні права власності позивачки на вказане майно в повному обсязі, що включає право володіння, користування та розпоряджання ним.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).
Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосований в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлене належним чином) майно охоплюється поняттям "майно" в розумінні ст. 1 Першого протоколу.
У постанові від 12 березня 2019 року у справі №911/3594/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою уже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.
Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд доходить висновку про задоволення позову у повному обсязі.
Відповідно до пункту 6 частини 1статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Питання щодо стягнення з відповідача судових витрат позивачем не ставиться.
Керуючись статтями: 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 244, 258-268, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Кирилівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області про визнання права власності - задовольнити.
Визнати право власності ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 2 (двух) кімнат, загальною площею - 34,8 кв.м., житловою площею - 21,8 кв.м.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , фактичне місце проживання/перебування (ВПО): АДРЕСА_4 .

Відповідач: Кирилівська селищна військова адміністрація Мелітопольського району Запорізької області, код ЄДРПОУ 45466425, місцезнаходження: 69107, Україна, Запорізька область, місто Запоріжжя, проспект Соборний, будинок 164.

Суддя Ісаков Д.О.