ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1642/25  Номер провадження 22-ц/814/1641/26	Головуючий у 1-й інстанції Мороз Т. М.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Білицької селищної ради, військова частина НОМЕР_1 про визначення місця проживання дитини - 
В С Т А Н О В И В:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовної заяви
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , вказавши третьою особою Службу у справах дітей Білицької селищної ради, про визначення місця проживання дітей, в якому прохав суд визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з їх батьком – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування позову зазначено, що сторони справи проживали разом однією сім`єю з 2014 року як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, ведучи спільне господарство та побут. За час проживання у сторін народилися спільні діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
У січні 2025 року позивач помітив, що діти не отримують достатньої кількості уваги, через що у ОСОБА_3 є помітні труднощі в навчанні. В подальшому, у червні 2025 року відповідач почала проходити лікування у КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради». Діти проживали разом з позивачем.
На сьогодні вихованням та піклуванням про дітей займається позивач, він має гарні стосунки з дітьми, придбав будинок, відповідач у свою чергу не має можливості займатися вихованням дітей через погіршення стану здоров`я та лікування.
Короткий зміст судових рішень місцевого суду
Ухвалою Кобеляцького районного суду Полтавської області від 08 вересня 2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – військову частину НОМЕР_1 .
Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місце проживання дитини відмовлено повністю.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
З рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу, в якій прохав суд скасувати оскаржуване рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Позиції учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, місцевим судом під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовані норми матеріального права (допущено неправильне тлумачення закону), неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, мали місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Позивач зауважує, що місце проживання дитини визначається з одним із батьків незалежно від того, чи може він на даний час бути фізично присутнім поряд з дитиною, а в силу певних обставин дистанційно забезпечує належні умови виховання дитини та утримує її.
Також наголошено, що сторони справи проживають окремо з 2023 року та з вказаного часу позивач винаймав окреме житло, а згодом придбав будинок.
Безпідставними є висновки місцевого суду, що метою пред`явлення даного позову є звільнення ОСОБА_1 від виконання військового обов`язку (проходження військової служби), оскільки згідно вимог статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення з військової служби під час дії воєнного стану можливе за умови наявності дитини (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Крім того, судом першої інстанції не було надано будь-якої оцінки поясненням відповідача, стану її здоров`я, факту відсутності у неї доходів та місця роботи, поясненням дитини, висновкам, викладеним у довідці про отримання психологічної консультації та діагностики.
Щодо відзиву на апеляційну скаргу
Відзив на апеляційну скаргу з дотриманням вимог ЦПК України до Полтавського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції
Представник військової частини НОМЕР_1 у поданій до суду апеляційної інстанції заяві прохав суд розгляд справи здійснювати за його відсутності відповідно до вимог чинного законодавства.
Начальник служби у справах дітей Білицької селищної ради Чесак Н.І. до суду апеляційної інстанції направила заяву, в якій прохала судові засідання по даній справі провести без її участі.
Інші учасники справи, будучи належим чином повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання, на розгляд справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).
Згідно акту обстеження умов проживання від 25 червня 2025 року, проведеного на підставі заяви ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Зазначено, що на даний момент малолітні діти перебувають з татом ОСОБА_1 , оскільки мама ОСОБА_2 перебуває на лікуванні в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» (а.с. 10-11). 
Як вбачається з довідки КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» №6308/06-11 від 24 червня 2025 року ОСОБА_2 знаходилася на стаціонарному обстеженні та лікуванні з 21 червня 2025 року по дату видачі довідки (а.с. 13).
Згідно довідки про отримання психологічної консультації та діагностики у психолога Центру життєстійкості від 25 червня 2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , соціально адаптована, навички самообслуговування сформовані відповідно до віку. Має ознаки педагогічної занедбаності, що зі слів дитини є підставою для глузування з неї інших дітей. Дитина включена в позакласну розвиткову діяльність (уроки музики), вдома має обов`язки, допомагає по господарству. Катерина має глибшу емоційну прив`язаність до батька та довірливі стосунки з ним. Прив`язаність до матері теж наявна, однак з нею часті конфлікти через молодшого брата, оскільки відбувається систематичне перекладання обов`язків по догляду за меншою дитиною на старшу. Дитина розповідає про систематичне розпивання мамою спиртних напоїв в компанії інших людей. В стані сп`яніння агресивність матері підвищується, сварки з покаранням дитини стають частішими (а.с. 12). 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №426781880 ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14). 
Згідно висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету Білицької селищної ради №159 від 06 серпня 2025 року, недоцільним є визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 . Встановлено, що діти зареєстровані та проживають разом з матір`ю. Для виховання, розвитку та проживання дітей створені необхідні умови. Одяг дітей у задовільному стані, наявний продуктовий запас. ОСОБА_1 наразі є військовослужбовцем та перебуває у військовій частині, тривалий час фактично не проживає разом з дітьми. Проходження військової служби також не дозволяє йому здійснювати постійний та належний догляд за дітьми. Також відсутня повна інформація про умови проживання батька, оскільки будинок за місцем його проживання був зачинений (а.с. 61-62).
Місцевим судом також встановлено, що позивачем укладено договір оренди від 08 липня 2025 року, згідно якого ним орендовано будинок за адресою: АДРЕСА_3 , строком на шість місяців (а.с. 40-41).
Згідно акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей апарату виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області від 03 жовтня 2025 року в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , підключено всі необхідні комунікації. Наявні всі необхідні меблі, побутові прилади. Санітарно-гігієнічні норми підтримуються. В кімнатах наявні два ліжка, письмовий стіл. Особисті речі дітей відсутні (а.с. 86). 
В судовому засіданні місцевого суду в присутності практикуючого психолога ОСОБА_5 була з`ясована думка малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина в судовому засіданні повідомила, що проживає в с. Бутенки разом з батьком та матір`ю. Тато приїжджає коли у нього відпустка і тоді проживає з ними, оскільки зараз він на війні. З мамою нормальні стосунки, вона доглядає за нею і братом. Також повідомила, що тато казав, що скоро вона з братом будуть жити в с. Галі тільки з ним. Вона не проти цього, оскільки хоче, щоб тато був поруч з ними, хоча також хоче, щоб вони всі проживали разом.
Думка малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судом першої інстанції не з`ясовувалась, зважаючи на його малолітній вік. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, у тому числі випискою із медичної карти амбулаторного хворого №16015, довідкою військово-лікарської комісії від 22 серпня 2025 року (а. с. 32-35), що позивач є військовослужбовцем та на час розгляду справи перебуває на військовій службі.
Позиція суду апеляційної інстанції
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Основоположним міжнародним нормативно-правовим актом, який встановлює принципи реалізації прав дитини є Конвенція про права дитини («Конвенція про права дитини») від 20 листопада 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина перша-друга статті 160 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Комплексний аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Колегія суддів зауважує, що у спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дітей, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Отже, при вирішенні питання щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Вищевказані висновки узгоджуються, зокрема, із висновками Верховного Суду викладеними, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20, від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, від 22 травня 2024 року у справі № 757/13109/21-ц.
У змісті постанови від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 Верховним Судом зауважено, що: «… питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
Зі справи, яка є предметом апеляційного перегляду, вбачається, що у поданій позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що на сьогодні вихованням та піклуванням про дітей займається саме він та діти проживали разом з ним, проте дана обставина не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи ані місцевим судом, ані судом апеляційної інстанції. 
Водночас, суд першої інстанції слушно зауважив, що з пояснень сторін та малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що діти проживають разом з матір`ю, яка надає їм належний догляд. У разі перебування позивача у відпустці, сторони проживають разом. 
Про вказане також свідчать і інші докази, зокрема акт обстеження умов проживання Служби у справах дітей апарату виконавчого комітету Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області від 03 жовтня 2025 року за адресою: АДРЕСА_3 ; висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей, затверджений рішенням виконавчого комітету Білицької селищної ради №159 від 06 серпня 2025 року.
Також колегія суддів звертає увагу, що доказів зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, ведення аморального способу життя відповідачем матеріали справи не містять, натомість у висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей, що затверджений рішенням виконавчого комітету Білицької селищної ради 06 серпня 2025 року №159, викладено позицію навчальних закладів дітей сторін справи, з яких вбачається залученість ОСОБА_2 у навчальний та виховний процес спільних з позивачем дітей і здійснення нею належного догляду за останніми. 
Колегія суддів погоджується із висновком суду попередньої інстанції, що враховуючи вік дітей, їх психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах, відсутні правові підстави для визначення місця проживання дітей з батьком.
Крім того, нормами частин четвертої-шостої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
При вирішенні спору в цій справі місцевий суд правомірно врахував висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітніх дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету Білицької селищної ради №159 від 06 серпня 2025 року, згідно якого є недоцільним визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 . Встановлено, що діти зареєстровані та проживають разом з матір`ю. Для виховання, розвитку та проживання дітей створені необхідні умови. Одяг дітей у задовільному стані, наявний продуктовий запас. ОСОБА_1 наразі є військовослужбовцем та перебуває у військовій частині, тривалий час фактично не проживає разом з дітьми. Проходження військової служби також не дозволяє йому здійснювати постійний та належний догляд за дітьми. 
Апеляційна скарга не містить обґрунтувань про відхилення вказаного висновку органу опіки та піклування щодо вирішення сімейного спору відносно дітей, оскільки він обґрунтований, містить різносторонній аналіз сімейної ситуації та враховує те, що дітям за місцем проживання матері створені всі необхідні умови для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Водночас в порушення частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України позивач під час розгляду справи не надав належних та допустимих доказів того, що визначення місця проживання дітей разом із ним відповідатиме їх якнайкращим інтересам.
Колегія суддів звертає увагу, що батько дітей, який безсумнівно відіграє важливу роль у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дітей, стан їх розвитку, незалежно від того, з ким діти будуть проживати.
Що ж стосується матеріального стану відповідача, то слід зауважити, що у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 463/3301/16-ц суд зазначив, що: «доводи касаційної скарги про те, що позивач не має власного житла її джерело доходів нестабільне є неспроможними, оскільки суди при визначенні місця проживання дитини беруть до уваги також інші критерії зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків щодо виховання дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини».
Таким чином, колегія суддів звертає увагу заявника на те, що при розгляді такої категорії справ матеріально-побутове забезпечення батьків судами враховується, але не є визначальним.
Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які б дозволили дійти до висновку, що визначення місця проживання дітей з батьком, що фактично призводить до зміни місця проживання дітей, буде мати більш позитивний вплив на останніх. Діти протягом тривалого періоду проживають з матір`ю у звичному для них оточенні, прижилися в існуючому середовищі, тому змінювати їх місце проживання вагомих підстав немає.
Матір створила належні умови для виховання та розвитку дітей, приділяє час дітям, тому суд попередньої інстанцій, виходячи із найкращих інтересів дітей, правильно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З урахуванням обставин справи, також варто зауважити, що у постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року в справі № 495/432/23 вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб». 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як передбачено пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідив надані позивачем докази, із дотриманням норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального права і ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року – без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених сторонами під час розгляду справи місцевим судом, та відсутні підстави для розподілу судових витрат у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 24 листопада 2025 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року.

Головуючий       В.П. Пікуль
Судді         Т.В. Одринська

О.О. Панченко