Справа № 602/490/25
Провадження № 2/602/38/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2026 р.       м. Ланівці
Лановецький районний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Наумчука В.А., за участю: 
секретаря с/з     Майхрук Н.М.,
позивача     ОСОБА_1 ,
представника позивача  адвоката Ізай Р.О.,
відповідача      ОСОБА_2 ,
представника відповідача  адвоката Радосюк О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, –
в с т а н о в и в:
І. Короткий зміст позовних вимог
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду у травні 2025 року з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні.
На обгрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Позивач, яка є матір`ю відповідача, не може дійти згоди зі своєю дочкою щодо поділу зазначеної квартири, її продажу, встановлення порядку користування квартирою, розподілу вартості комунальних послуг. Зазначає, що ні вона, ні відповідач у квартирі не проживають і що з дочкою у неї склалися неприязні відносини. Вважає, що єдиним виходом із такої ситуації є те, щоб один з них став власником квартири, а інший за відповідну компенсацію придбав собі інше житло. Оскільки частка відповідача у спільному майні, на думку позивача, є незначною, то остання просить суд на підставі ст. 365 ЦК України припинити право власності відповідача на 1/3 частку спірної квартири, та визнати право власності на цю частку за позивачем, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію вартості частки, внесену на депозитний рахунок суду.
ІІ. Стислий виклад позиції відповідача
26 червня 2026 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач заперечує проти заявлених позовних вимог. Заперечення відповідача обгрунтовані тим, що вона не згідна на отримання запропонованої компенсації вартості її частки. Натомість бажає викупити належну позивачу частку у спірному житлі, де відповідач проживала до 2008 року, коли через виставлені матір`ю умови була змушена виїхати звідти. Понад 17 років відповідач не має доступу до цієї квартири, оскільки її матір чинить їй перешкоди у користуванні належною часткою, через що вона змушена орендувати житло, у той час як позивач фактично одноосібно володіє спірною квартирою, куди заселила орендарів, з яких отримує орендну плату. Стверджує, що припинення її права власності на 1/3 частку в спільній квартирі позбавить її права на житло та завдасть істотної шкоди її інтересам. За запропоновану суму компенсації відповідач не зможе придбати собі окреме житло. Вважає, що її частка у спільному майні не є незначною і в разі задоволення позову буде порушено принцип рівності прав співвласників. На думку відповідача, у цій справі відсутні будь-які обставини, за яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку у майні згідно з положеннями ст. 365 ЦК України, а також, які б виправдовували втручання у її право власності відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Просить відмовити у задоволенні позову повністю.
ІІІ. Процесуальні дії суду, клопотання та заяви учасників судового процесу 
Ухвалою суду від 29.05.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 24 липня 2025 року. 
У підготовчому засіданні 24.07.2025 позивачем подано заяву про відвід судді, у зв`язку з чим у підготовчому засіданні оголошена перерва до 25.07.2025.
Ухвалою суду від 25.07.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді у цій справі відмовлено. Відкладено підготовче засідання на 12.08.2025.
Ухвалою суду від 12.08.2025 підготовче засідання відкладено за клопотанням позивача на 11.09.2025.
Ухвалою суду від 11.09.2025 призначено судову комплексну будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, проведення якої доручено експертам Тернопільського відділення Київського НДІСЕ. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
Ухвалою суду від 24.02.2026 поновлено провадження у справі з метою розгляду клопотання експерта про огляд об`єкта дослідження та призначено засідання на 06.03.2026.
Ухвалою суду від 06.03.2026 клопотання експерта про огляд об`єкта дослідження залишено без розгляду, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта судом.
10 березня 2026 року на адресу суду від Тернопільського відділення Київського НДІСЕ надійшов висновок експерта.
Ухвалою суду від 18.03.2026 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 02.04.2026.
Підготовче судове засідання неодноразово відкладалося судом за клопотанням сторін, зокрема з метою надання сторонам можливості врегулювати спір шляхом досягнення мирової угоди між сторонами. Востаннє підготовче судове засідання 30.04.2026 було відкладене судом на 07.05.2026. 
Ухвалою суду від 07.05.2026 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 28.05.2026.
У судовому засіданні 28.05.2026 суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про долучення доказів (квитанцій про сплату комунальних послуг) у зв`язку з пропуском строку подання доказів та необгрунтуванням неможливості їх подання у встановлений строк з незалежних від сторони відповідача причин.
У судовому засіданні 28.05.2026 оголошувалась перерва до 05.06.2026.
У судовому засіданні 05.06.2026 суд протокольною ухвалою задовольнив клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи доказу понесення стороною позивача витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.
У судовому засіданні 05.06.2026 суд після завершення судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та протокольною ухвалою відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 11.06.2026. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Ізай Р.О. підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Просили позовні вимоги задовольнити повністю.
Позивач додатково пояснила, що вона переважно проживає в Італії, де працює, а коли приїздить в Україну, то мешкає у своєї мами у цьому ж населеному пункті за іншою адресою. На даний час у спірній квартирі ніхто не проживає, квартира замкнена, а ключі знаходяться у позивача, у дочки ключів від квартири немає. Зазначила, що ключів дочці вона не надає і не надасть до того часу, доки цей спір не буде остаточно вирішено судом. Натомість повідомила, що перешкод у користуванні спірною квартирою відповідач їй не чинить. Позов вона подала через те, що дочка, перебуваючи в Італії, взяла на себе певні боргові зобов`язання, які не виконала. У зв`язку з цим позивач побоюється, що кредитори дочки звернуть стягнення на належну дочці частку у спільній квартирі. Позивач намагалася врегулювати цей спір та погоджувалася на те, щоб дочка викупила у неї її право на частку в розмірі 2/3 спірної квартири, однак домовленості досягнути так і не вдалося.
Представник позивача акцентувала увагу суду на тих обставинах, що між сторонами давно склалися неприязні відносини, через що спільне володіння і користування майном є неможливим. Частка відповідача у розмірі 1/3 є незначною і не може бути виділена в натурі, що підтверджується висновком експерта. Припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки у власності відповідача є житловий будинок та кілька земельних ділянок в смт. Золотий Потік Бучацького району Тернопільської області. З метою досягнення мирової угоди стороною позивача було підготовлено проект мирової угоди, який було подано суду. За попередніми домовленостями відповідач мала викупити частку позивача, однак угода укладена не була через позицію відповідача. 
Відповідач ОСОБА_2 та її представник, адвокат Радосюк О.І., у судовому засіданні позов не визнали з підстав, наведених у відзиві.
Відповідач додатково пояснила, що спірна квартира це єдине її власне житло у м. Ланівці і вона не хоче його втрачати, а бажає там проживати, оскільки це її законна власність. Наразі вона мешкає з чоловіком в орендованій квартирі, бо мати не допускає її в квартиру. Останнім часом, до початку цього року, наскільки їй відомо, там мешкали квартиранти. У неї є у власності житловий будинок в смт. Золотий Потік Бучацького району Тернопільської області, однак у ньому немає комунальних зручностей і він знаходиться на значній відстані (150 км) від м. Ланівці, де вона працює та де у неї сформувалися відносини з друзями і знайомими. Вона готова жити разом з матір`ю у спірній двокімнатній квартирі і вважає, що це цілком можливо, якщо мати виявить теж виявить бажання там проживати. Стосовно укладення мирової угоди, то вона була готова викупити у матері її частку згідно з експертною оцінкою, однак позивач хотіла, щоб вона ще й відшкодувала їй усі понесені по цій справі витрати, а вона таких коштів наразі не має.
Представник відповідача додатково зазначила, що у цій справі відсутні обставини, передбачені ст. 365 ЦК України, і позовні вимоги викликані виключно через непорозуміння, яке виникло між матір`ю і дочкою. Частка відповідача у спільному майні не є незначною, адже з висновку експерта убачається, що вона становить 14,03 м.кв, тоді як площа меншої окремої кімнати у спірній двокімнатній квартирі становить 8,1 м.кв. 
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу.
Позивач ОСОБА_3 є власником 2/3 частини спірної квартири.
Відповідач ОСОБА_4 є власником 1/3 частини спірної квартири.
Наведені вище обставини підтверджуються копіями: свідоцтва про право власності на житло від 03.02.1995 (а.с. 18); повторного свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 22.04.2025 (а.с.11); Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с. 12); інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 19-21); нотаріально посвідченого договору дарування 1/3 частки квартири від 31.05.2013, реєстр. № 518 (а.с. 22-26); витягу з Державного реєстру речових прав №429552605 від 02.06.2025 (а.с. 43); та не заперечуються сторонами.
За довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості, виданою ФОП ОСОБА_5 від 18.03.2025, доданою до позовної заяви, оціночна вартість об`єкта оцінки, квартири, за адресою АДРЕСА_2 , становить 534 156,95 грн (а.с. 16-17).
Згідно із технічною характеристикою, наявною у технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_1 , складеному станом на травень 2025 року, загальна площа указаної квартири становить 42,10 кв. м, житлова площа – 25,70 кв.м, квартира складається з двох кімнат площею відповідно 17,6 кв. м та 8,1 кв. м. Допоміжна площа – 14,0 кв.м, площа літніх приміщень – 2,4 кв.м (а.с. 44-45).
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 20.02.2026 за №688/689/25-22, враховуючи нормативну базу, об`ємно-планувальне та конструктивне рішення квартири АДРЕСА_1 , її технічний стан та розташування на третьому поверсі будинку, розділити квартиру відповідно до часток співвласників 2/3 до 1/3 частини квартири на дві окремі ізольовані квартири зі збереженням існуючого рівня комфорту і влаштування окремих входів неможливо. 1/3 частка спірної квартири становить 14,03 кв.м, на такій площі неможливо влаштувати повноцінну квартиру, яка б відповідала будівельним нормам. Ринкова вартість квартири станом на день дослідження становить 579 300,00 грн. Ринкова вартість часток у розмірах 2/3 та 1/3 квартири становить 386 200,00 грн та 193 100,00 грн відповідно (а.с. 151-158). 
Місце проживання позивача та відповідача зареєстровано у спірній квартирі, що підтверджується: штампом у паспорті позивача (а.с. 10), інформацією Лановецької міської ради від 27.05.2025 (а.с. 31), Витягом з реєстру територіальної громади від 28.04.2025 (а.с. 47).
З усних пояснень позивача та відповідача, наданих у судовому засіданні слідує, що: орендарі (квартиранти) мешкали у спірній квартирі до кінця 2025 року, на даний час у квартирі ніхто не проживає, ключі від вхідний дверей знаходяться у позивача, у відповідача вони відсутні. У зв`язку з чим доступу до спірної квартири відповідач не має. Позивач, коли перебуває в Україні, фактично проживає належній їй трикімнатній квартирі, розташованій за іншою адресою у м. Ланівці, разом зі своєю матір`ю. Відповідач фактично проживає в орендованому житлі за іншою адресою у м. Ланівці разом зі своїм чоловіком. 
Позивач у своїх усних поясненнях підтвердила, що вона своїм рішенням обмежила доступ до спірної квартири відповідачу до вирішення цього спору судом.
Доказів наведених вище обставин сторонами суду не надано, однак ці обставини визнаються учасниками справи і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України є підставою для звільнення від доказування. 
У наданому відповідачем акті від 14.07.2025, складеному депутатом міської ради Стецюком П.В. в присутності свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , зазначено, що за свідченням свідків жителька АДРЕСА_2 , гр. ОСОБА_2 проживала до свого повноліття за вказаною адресою. З 2003 року проживала там зі своїм чоловіком ОСОБА_8 . За період проживання провели повний ремонт квартири, оскільки квартира була порожньою, за свої кошти. Купили меблі і побутову техніку. Коли матір ОСОБА_2 , ОСОБА_1 обмежила доступ до квартири, поселивши квартирантів у 2008 році, дочка була змушена виїхати за кордон. З 2008 року і по сьогоднішній день доступу до квартири дочка не має, тому що там живуть квартиранти (а.с. 51).
Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належать: житловий будинок з надвірним будівлями та спорудами, загальною площею 46,8 кв.м, житловою площею 30,8 кв.м, та земельна ділянка площею 0,05 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовані на АДРЕСА_3 , а також три земельні ділянки площею 0,1806 га, 0,104 га, 0,171 га для ведення особистого селянського господарства, розташовані у тому ж населеному пункті, що підтверджується Інформацією з ДРРПНМ №436650712 від 24.07.2025 (а.с. 53-56).
Згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №42 від 22.04.2025 ОСОБА_1 попередньо внесла на рахунок ТУ ДСА України у Тернопільській області грошові кошти в сумі 178060,00 грн (а.с.2).
Згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №5 від 25.05.2026 ОСОБА_1 додатково внесла грошові кошти на рахунок ТУ ДСА України у Тернопільській області грошові кошти в сумі 15040,00 грн (а.с. 217).
Встановлені вище обставин свідчать, що між сторонами виникли та існують правовідносини щодо права власності, а саме щодо права спільної часткової власності, на нерухому річ – квартиру, що є житлом. 
V. Норми права, які застосував суд
Частиною першою, четвертою та п`ятою статті 41 Конституції України передбачено, зокрема, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану
Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (нижче у тексті - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом статті 317 ЦК України власниковіналежать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною другою статті 318 ЦК України визначено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положенням частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
Статтею 379 та частиною першою статті 382 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). 
Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах вказував на те, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення такого порушення, тому суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на відповідну частку (див. постанови ВС від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15, від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21, від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21, від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14, від 19 березня 2025 року у справі № 394/143/23, від 09 липня 2025 року у справі №711/7549/23).
VI. Мотиви суду, оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову 
Суд не погоджується з аргументами сторони позивача про те, що частка відповідача у спільному майні в розмірі 1/3 є незначною.
Так, Верховний Суд під час розгляду подібних спорів неодноразово зазначав, що належна співвласнику частка у спірному майні у розмірі 1/3 НЕ є незначною (див., до прикладу, постанови ВС від 21.07.2021 у справі №736/659/19, від 28.05.2026 у справі №336/8684/23).
Суд вважає слушними аргументи сторони відповідача про те, що з огляду на технічні характеристики спірного майна та зміст висновку судового експерта частка в розмірі 1/3, належна відповідачу, в перерахунку на загальну площу спірної квартири становить 14,03 кв.м (42,10 / 3), у перерахунку на житлову площу – 8,56 кв.м, що більше, ніж площа окремої меншої кімнати у цій квартирі (8,1 кв.м).
Відтак, з урахуванням наведеного вище, відсутні підстави стверджувати про незначність частки відповідача у спірному майні.
Суд також вважає необґрунтованими твердження сторони позивача про те, що спільне володіння і користування майном є неможливим внаслідок неприязних відносин, які склалися між позивачем та відповідачем.
Суд зауважує, що самі по собі неприязні відносини між співвласниками, при тому, що такі співвласники є близькими родичами (в даному випадку матір`ю і дочкою) не є безумовним свідченням неможливості спільного володіння і користування майном.
До того ж, на думку суду, неприязні відносини між сторонами склалися, зокрема і через те, що позивач своїми діями перешкоджає відповідачу користуватися спірною квартирою.
Разом з тим, в силу положень статті 183 ЦК України та з огляду на висновки експерта, спірна квартира є неподільною річчю, тобто у цій справі наявна одна обставина, з числа тих, які передбачені пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України. 
Таким чином, ураховуючи висновки щодо застосування норми статті 365 ЦК України, викладені в постановах Верховного Суду, ключовим питанням, яке постало перед судом у цій справі, є те, чи не завдасть припинення права відповідача на частку у спільному майні істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.
Сторона позивача стверджує, що не завдасть, обґрунтовуючи це тим, що відповідачу на праві власності належить інше житло.
Відповідач, заперечуючи проти заявленої вимоги, зазначає, що завдасть, оскільки належний їй житловий будинок знаходиться на значній відстані від постійного місця проживання та місця роботи відповідача і для того, щоб проживати у зазначеному будинку їй потрібно буде кардинально змінити умови свого життя.
Вирішуючи наведене питання, суд виходить з такого.
У постановах від 21.07.2021 у справі №736/659/19 та від 28.05.2026 у справі №336/8684/23 Верховний Суд виснував, що неможливість виділення частки в натурі в окреме жиле приміщення та неприязні відносини між співвласниками не є безумовними підставами для примусового припинення права власності на частину належного особі майна, якщо таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
У постанові від 28.05.2026 у справі № 336/8684/23 Верховний Суд також зазначив, що сам по собі факт перебування у власності особи іншої квартири не є підставою для припинення його права власності у спірній квартирі та не свідчить про те, що припинення права власності на спірне майно не завдасть істотної шкоди його інтересам.
У постанові від 10 грудня 2025 року в справі № 466/2128/23 (провадження № 14-96цс25) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК України, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін. Під час вирішення подібної категорії спорів суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар (пункти 59-60).
У постанові від 26 березня 2025 року в справі № 758/1302/23 Верховний Суд звернув увагу на те, що умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснене: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання, зокрема і в право особи на мирне володіння своїм майном, принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям (т. зв. трискладовий тест). ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Щодо перших двох критеріїв трискладового тесту, то вони, на думку суду, у контексті можливого втручання у право відповідача у цій справі будуть дотриманими, оскільки припинення права на частку у спільному майні ґрунтується на законі, який є передбачуваним і зрозумілим, і таке втручання має легітимну мету – врахування прав іншого співвласника.
Стосовно третього критерію – пропорційності втручання, то про його дотримання можна стверджувати лише за умови наявності «справедливого балансу» між інтересами обох співвласників, тобто розумного співвідношення (співмірності) між ступенем втручання у права відповідача та інтересами позивача, задля забезпечення яких таке втручання може бути здійснене. При цьому, важливість забезпечення приватного інтересу одного співвласника (позивача) має переважувати потенційні негативні наслідки для іншого (відповідача), які викликані таким втручанням.
Слід також ураховувати те, що коли йдеться про припинення права власності на житло, то всі «за» і «проти» такого втручання слід зважувати ще ретельніше.
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Вирішуючи окреслене вище питання, суд ураховує усі обставини цієї справи, встановлені в ході судового розгляду у їх сукупності.
Зокрема те, що і позивач, і відповідач зареєстровані у спірній квартирі, однак тривалий час там не проживають.
Разом з тим, наявність у власності часток у зазначеному житлі, надають обом сторонам законні очікування щодо можливості володіти та користуватися цим житлом за призначенням, а також розпоряджатися ним як своєю власністю.
Відповідач під час судового розгляду неодноразово заявляла, що має намір проживати у спірній квартирі і такий її намір прослідковується у змісті переговорів, які велися між сторонами, щодо викупу відповідачем частки квартири позивача.
Натомість позивач, яка хоч і стверджувала у судовому засіданні, що в майбутньому планує мешкати у спірній квартирі, однак зміст проекту мирової угоди, який був поданий стороною позивача суду свідчить про те, що позивач згідна продати свою частку відповідачу.
При цьому, суд бере до уваги, що позивач не проживає у спірній квартирі за своїм власним рішенням, у той час як відповідач не може користуватися квартирою, оскільки їй у цьому чинить перешкоди позивач, принаймні упродовж останніх року-півтора.
Про те, що позивач не розглядає спірну квартиру як місце свого постійного проживання (як «житло»), свідчать також письмові пояснення позивача, викладені у позовній заяві, згідно з якими позивач готова була продати квартиру покупцю, який запропонував хорошу ціну, проте продаж спільного майна не відбувся через позицію відповідача. А також, що єдиним виходом зі спірної ситуації, що склалася, позивач бачить те, щоб одна із сторін стала власником, а інша за кошти компенсації придбала собі інше житло.
Також суд ураховує те, що позивач має власне житло у цьому ж населеному пункті за іншою адресою, де і фактично мешкає, коли перебуває в Україні.
Відповідач же у м. Ланівці власного житла не має, а мешкає в орендованій квартирі. 
Щодо наявності власного житла у відповідача, то на думку суду, значна територіальна віддаленість його місцезнаходження від місця звичного проживання відповідача, де у неї склалися усталені відносини у суспільстві, і зміна звичного способу життя у тому випадку, коли вона з будь-яких причин не зможе винаймати житло у м. Ланівці, призведе до негативних наслідків майнового та особистого характеру, у разі позбавлення її права на частку у спільному майні. І такі наслідки не є співмірними, з огляду на обставини цієї справи, з приватним інтересом іншого співвласника – позивача, незважаючи на те, остання має більшу за розміром частку у спільному майні, ніж відповідач. 
За наведених обставин, суд дійшов висновку, що примусове позбавлення відповідача її частки у праві власності на спільне майно (житло), котре є винятковою формою втручання у право особи на мирне володіння майном та у право на житло у демократичному суспільстві, не відповідатиме критерію пропорційності, а відтак не є виправданим.
Таким чином, за оцінкою суду, припинення права відповідача на частку у спільному майні за вимогою позивача завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.
VII. Висновки суду по суті спору
Отже, у позові слід відмовити, повернувши позивачу грошові кошти, попередньо внесені нею на депозитний рахунок суду.
VIIІ. Щодо розподілу судових витрат
У зв`язку з відмовою у позові відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені по справі судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного вище, керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 244, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,
у х в а л и в:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні – відмовити.
2. Судові витрати покласти на позивача.
3. Повернути ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 193100,00 (сто дев`яносто три тисячі сто) гривень, сплачені нею на рахунок ТУ ДСА України у Тернопільській області (рах. UA358201720355219001000003454 в ДКС України, м. Київ, код отримувача 26198838) згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №42 від 22.04.2025 (платіж в сумі 178060,00 грн) та квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №5 від 25.05.2026 (платіж в сумі 15040,00 грн).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.  У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
УЧАСНИКИ СПРАВИ:
ПОЗИВАЧ: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_2 ,  АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 . 
Повний текст рішення складено 11 червня 2026 року.
Суддя:	  	В.  НАУМЧУК