ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" травня 2026 р. справа № 300/1311/26
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Скоробогатько Володимир Юрійович, до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 , як адвокат від імені ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 про: визнання протиправною відмову у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; зобов`язання повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Позивач 21.02.2026 звернувся з рапортом про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту «г» частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду. Військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у задоволенні рапорту з тих підстав, що не підтверджено факту відсутності у матері позивача інших членів сім`ї першого та другого ступеня спорідненості, які можуть здійснювати за нею догляд. Зокрема, військовою частиною НОМЕР_1 констатовано, що в ОСОБА_3 , крім позивача, є інші родичі першого і другого ступеня споріднення - син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , онука ОСОБА_5 . На переконання позивача така відмова є протиправною з огляду на те, що у матері позивача працездатні члени сім`ї першого та другого ступеня спорідненості, котрі б могли здійснювати за нею догляд, з урахування Закону України «Про зайнятість населення», відсутні. Так, донька ОСОБА_4 з вересня 2023 року проживає на території Польської республіки, син ОСОБА_3 з жовтня 2024 року проживає на території Сполучних Штатів Америки, онука ОСОБА_5 є донькою - ОСОБА_3 , яка разом з батьком з проживає на території Сполучних Штатів Америки і є неповнолітньою. Отже, відповідачем не враховано вказані обставини та протиправно відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.03.2026 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву в якому виклав заперечення проти позову, які зводяться до того, що згідно з актом обстеження сімейно-майнового стану військовослужбовця від 06.11.2025 в матері позивача, як в особи з інвалідністю другої групи, яка потребує постійного стороннього догляду, наявні інші члени сім`ї першого і другого ступеня споріднення: син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , онука ОСОБА_5 , які можуть здійснювати за нею такий догляд. Таким чином, за відсутності підстав для звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовою частиною листом від 05.03.2026 відмовлено у задоволенні рапорту позивача, зареєстрованого 02.03.2026 за №10068. У зв`язку з цим, відсутні також підстави для задоволення позову.
У відповіді на відзив мотиви представника позивача для відхилення аргументів відповідача полягали в тому, що постійний догляд матері позивача здійснюється ним особисто, оскільки інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення (брати, сестри, подружжя) не можуть здійснювати такий догляд через те, що проживають за межами України. Наявність інших родичів не усуває необхідність позивача безпосередньої участі у забезпеченні життєдіяльності хворого. Хоча на інших сина та доньку матері позивача законодавством покладено обов`язок утримання непрацездатної матері з інвалідністю, однак в абз. 11 ч. 1 ст. 23 Закону №3543-ХІІ міститься відмітка щодо того, що особи, які зобов`язані відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю мають відноситься до числа працездатних осіб. У розумінні п. 16 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про зайнятість населення» працездатні особи - особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності. Тобто особи, які не проживають в Україні та є відсутніми біля особи з інвалідністю не вважаються працездатними особами у розумінні цього Закону, а тому не відносяться до числа працездатних осіб, зобов`язаних відповідно до закону утримувати особу з інвалідністю. Крім того, відмова в задоволенні рапорту позивача містить лише формальне зазначення підстав для її прийняття, без проведеного аналізу поданих позивачем документів для звільнення, а саме щодо проживання інших членів сім`ї закордоном, та без належних обґрунтувань та вмотивованості наданої відмови.
У додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що в контексті спірних правовідносин, слід наголосити, що сторонами не оспорюється факт того, що син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 є особами з інвалідністю ІІ групи та потребують постійного стороннього догляду. Так, у акті перевірки сімейного стану військовослужбовця від 06.11.2025, затвердженого ТВО начальника заступника начальника - начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 06.11.2025, зафіксовано, що в ході перевірки виявлено наявність осіб І ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 , а саме син - ОСОБА_3 та донька - ОСОБА_4 , але витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання вказаних осіб до акту надано не було. Зі слів ОСОБА_3 її донька не може здійснювати за нею догляд, оскільки тривалий час проживає за межами України (Республіка Польща) згідно наданої заяви від 09.09.2025 року. Вважає, що проживання ОСОБА_3 на території США, ОСОБА_4 на території Республіка Польща є об`єктивною нездатністю здійснювати догляд за матір`ю ОСОБА_3 та фактичним підтвердженням відсутності осіб, спроможних забезпечити їй постійний догляд. Таким чином, відповідач відмовляючи в задоволенні рапорту позивача не довів, що син ОСОБА_3 і дочка ОСОБА_4 , які спільно не проживають з своєю матір`ю, а перебувають за межами України, могли б здійснювати за нею постійний догляд.
Суд, розглянувши відповідно до вимог ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників, дослідивши письмові докази, зазначає наступне.
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.17).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина 5 статті 1 Закону №2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Відповідно до пп. «г» ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з абзацом 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, під час дії воєнного стану в зв`язку з необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Частиною 7 статті 26 Закону №2232-XII визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170).
Додатком 19 до Інструкції №170 визначено, що через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
- копія аркуша бесіди; 
- копія рапорту військовослужбовця;
- копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років); 
- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року №946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067, про потребу в постійному догляді (пункт 26 Додатку 19).
Судом встановлено, що позивач командиру військової частини НОМЕР_1 подав рапорт від 21.02.2026 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за матір`ю ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи (а.с.36-38).
До рапорту позивачем було подано нотаріально посвідчені копії наступних документів:
- паспорта громадянина України та картки платника податків позивача;
- витягу з реєстру територіальної громади щодо позивача;
- паспорта громадянина України, картки платника податків ОСОБА_6 ;
- витягу з реєстру територіальної громади щодо ОСОБА_6 ;
- свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 від 06.09.2023;
- висновку №181 лікарсько-консультативної комісії від 10.09.2025 щодо ОСОБА_6 ;
- висновку від 10.09.2025 про наявність порушення функцій організму через невиліковні хвороби ОСОБА_6 , яка не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі;
- акта обстеження сімейного стану позивача;
- паспорта громадянина України і картки платника податків ОСОБА_7 ;
- картки побуту (перебування) в Польщі ОСОБА_8 ;
- паспорту громадянина України для виїзду за кордон і картки платника податків ОСОБА_3 ;
- заява ОСОБА_3 про факт проживання на території США.
Із наведених документів, зокрема свідоцтва про народження від 06.09.2023 серії НОМЕР_2 вбачається, що позивач є сином ОСОБА_3 , яка є інвалідом ІІ групи. Відповідно до висновку Лікарсько-консультативної комісії КНП «Коломийська ЦРЛ Коломийської міської ради» №181 від 10.09.2025 ОСОБА_3 , як інвалід ІІ групи, потребує постійного стороннього догляду (а.с.21).
В акті обстеження матеріально-побутових і сімейних обставин позивача від 10.02.2026, складений комісією Нижньовербізької сільської ради Коломийського району, зазначено, що позивач проживає в с. Великий Ключів, до складу його сім`ї входить мати ОСОБА_3 (а.с.25).
В акті перевірки сімейного стану позивача, як військовослужбовця, затвердженого 06.11.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено, що в ОСОБА_3 наявні: довідка до акта огляду МСЕК серії 12 ААД №060129 від 2024 року, висновок №181 від 10.09.2025 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, висновок Лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я №181 від 10.09.2025. Під час перевірки виявлено інших членів сім`ї, які зобов`язані або можуть здійснювати догляд за ОСОБА_3 , зокрема син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка протягом тривалого часу проживає на території Республіки Польща (а.с.73-74). 
З тих підстав, що в матері позивача є син ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 , онука ОСОБА_5 , які можуть здійснювати за нею постійний догляд, військовою частиною НОМЕР_1 надано письмову відповідь від 05.03.2026 №693/13938 із зазначенням про відсутність підстав для звільнення з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.39-40).
Позивач вважає такі дії протиправними, у зв`язку з чим звернувся за захистом своїх прав до суду. 
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з наступного.
Суд зазначає, що для звільнення з військової служби саме за такою сімейною обставиною, як необхідність здійснення постійного догляду за одним із своїх батьків військовослужбовець має довести такі факти:
- наявність в одного із своїх батьків статусу особи з інвалідністю І чи ІІ групи;
- необхідність здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю І чи ІІ групи;
- відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто, відсутні інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю І чи ІІ групи), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Таким чином, лише за умови підтвердження таких взаємопов`язаних між собою обставин військовослужбовець підлягає звільненню з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Приналежність матері позивача до осіб з інвалідністю другої групи та потреба у постійному догляді підтверджуються матеріалами справи, а саме: висновком Лікарсько-консультативної комісії №181 від 10.09.2025 і висновком від 10.09.2025 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданих КНП «Коломийська ЦРЛ Коломийської міської ради».
Положеннями абз.13 п.3 ч. 2 ст.26 Закону №2232-XII визначено альтернативні документи для підтвердження необхідності здійснення постійного догляду за особою, а саме висновок МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я, або рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року по справі №120/1909/23.
Також зі спірного питання висловився Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13.06.2024 (справа №520/21316/23), згідно з висновком якого є помилковим твердження про те, що для підтвердження необхідності стороннього догляду за батьком позивач мав надати лише висновок медико-соціальної експертної комісії. Необхідність постійного стороннього догляду за хворим батьком може підтверджуватися відповідним медичним висновком лікарсько-консультативної комісії.
Що стосується умови для звільнення з військової служби - відсутність інших членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд, суд зазначає наступне. 
Як уже зазначено судом вище, абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII регламентує можливість звільнення військовослужбовця з військової служби через необхідність постійного догляду за одним із батьків - в даному випадку особою з інвалідністю ІI групи. При цьому, така підстава є правомірною за умови, якщо інший член сім`ї першого або другого ступеня споріднення через об`єктивні причини не може виконувати відповідні обов`язки (такі обставини встановлюються і враховуються в кожному конкретному випадку).
При цьому, суд вважає безпідставними аргументи позивача про те, що оскільки його брат і сестра проживають за межами України, то вказане виключає їх можливість здійснювати догляд за матір`ю.
Відповідно до засвідченої приватним нотаріусом м. Чикаго (США) заяви ОСОБА_3 , він з жовтня 2024 року проживає на території США, а тому не має змоги здійснювати догляд за матір`ю. (а.с.35).
У матеріалах справи також наявна копія карти перебування (pobytu) у Республіці Польща (термін дії до 24.07.2026), згідно з якою рідна сестра позивача ОСОБА_9 має дозвіл на проживання і роботу в республіці (а.с.29-30).
Разом з тим, відповідно до статті 51 Конституції України повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Також відповідно до статті 202 Сімейного кодексу України, повнолітні діти зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Тобто, конституційний обов`язок піклуватися та утримувати своїх непрацездатних батьків покладено на їх працездатних дітей.
При цьому, виходячи з аналізу підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, проживання чи перебування брата і сестри позивача за кордоном України не впливає на їх обов`язок утримувати свою непрацездатну матір, не звільняє їх від обов`язку забезпечувати догляд за нею у разі такої необхідності, адже обов`язок утримувати покладений на повнолітніх дітей незалежно від місця їхнього проживання чи перебування.
У постанові Верховного Суду від 27.02.2025 року по справі №380/16966/24 була звернута увага на застосування поняття «відсутність» члена сім`ї першого ступеня споріднення при звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ у зв`язку із необхідністю здійснення постійного догляду за хворим батьком, особою з інвалідністю І групи.
Верховний Суд вказав: «В контексті Закону №2232-ХІІ поняття «відсутність» охоплює не лише фізичну відсутність особи, а й її нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини (перебування в полоні, відбування покарання, здійснення військової служби тощо). Військова служба є такою обставиною, що унеможливлює фактичне здійснення догляду, оскільки військовослужбовці, з огляду на службові обов`язки не можуть вільно розпоряджатися своїм місцеперебуванням, часом та виконувати функції, несумісні з проходженням військової служби. У цьому випадку, хоча формально існує інший член сім`ї першого ступеня споріднення (брат позивача), його неможливість здійснювати догляд за батьком через проходження військової служби є не лише об`єктивною підставою, що унеможливлює виконання такого обов`язку, а й фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити необхідний догляд».
В іншій справі №420/30227/24 Верховний Суд (постанова від 07.05.2025) зауважив, що «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону №2122-IX.
У той же час, на думку суду, перебування брата і сестри позивача за межами України не є реальною об`єктивною обставиною за якої вони не можуть здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю, оскільки ґрунтується на власному волевиявленні та не є тотожнім перебування в полоні, відбування покарання, проходження військової служби тощо.
Обґрунтування представника позивача про непрацездатність ОСОБА_3 і ОСОБА_10 приписами Закону України «Про зайнятість населення», згідно з якими працездатні особи це особи віком від 16 років, які проживають на території України і за станом здоров`я здатні до активної трудової діяльності, є безпідставними так як фраза «проживають на території України» обмежує сферу дії цього закону і не означає, що всі, хто за кордоном - автоматично непрацездатні. Для визначення непрацездатності законодавством використовуються інші критерії такі як вік, стан здоров`я, інвалідність.
Разом з тим, суд звертає увагу відповідача на протиправність включення ним онуки ОСОБА_5 до числа осіб, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_3 , оскільки Діана хоча і відноситься до членів сім`ї другого ступеня споріднення, однак є неповнолітньою, а тому не вправі здійснювати постійний догляд.
З огляду на викладене, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що брат і сестра позивача є особами з інвалідністю та потребують постійного догляду, або реально не можуть здійснювати постійний догляд за своєю матір`ю з об`єктивних, незалежних від їх волевиявлення причин, відмовляючи позивачу в звільненні з військової служби на підставі абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.
Вказані обставини, дають підстави вважати, що у спірних правовідносинах позивачем не дотримано умови для реалізації права на звільнення з підстав, передбачених ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач не надав ні суду, ні відповідачу належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності здійснення саме ним постійного догляду за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, за наявності у неї також інших працездатних сина і дочки.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд, в силу приписів ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позов є таким, що задоволенню не підлягає. 
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною відмову у звільненні з військової служби, зобов`язання повторно розглянути рапорт про звільнення з військової служби, відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя  /підпис/  Могила А.Б.