ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 травня 2026 року
м. Київ

справа № 725/8630/23
провадження № 61-954св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 
2024 року у складі судді Іщенка І. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., 
Кулянди М. І., Лисака І. Н.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позов мотивований тим, що 24 серпня 2023 року о 09:52 год відповідач передав касиру банку через лоток касової кабіни готівку для обміну доларів на гривню і платіжну картку (чорного кольору) для її поповнення. Касир прийняв від клієнта готівку в сумі 10 000,00 дол. США (100 купюр номіналом по 100 (сто) доларів США). 24 серпня 2023 року о 09:58 год касир провела операцію через пос-термінал банку на поповнення картки на суму валютно-обмінної операції. Однак при наборі на пос-терміналі суми, яку необхідно було зарахувати на рахунок відповідача, касир замість 379 500,00 грн (триста сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот гривень) помилково ввела суму 
3 795 000,00 грн (три мільйони сімсот дев`яносто п`ять тисяч гривень), тобто на 3 415 500,00 грн (три мільйони чотириста п`ятнадцять тисяч п`ятсот гривень) більше від суми, яку мав отримати відповідач відповідно до проведеної валюто-обмінної операції.

Позивач указував, що внаслідок помилки при вчиненні операції із зарахування коштів, отриманих ОСОБА_1 від обміну валюти, на рахунок відповідача зараховано кошти на 3 415 500,00 грн (три мільйони чотириста п`ятнадцять тисяч п`ятсот гривень) більше, тоді як валютно-обмінна операція проведена і підтверджена на суму 379 500,00 грн (триста сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот гривень).

Посилаючись на зазначене, АТ «Ощадбанк» просило стягнути 
з ОСОБА_1 на його користь кошти в загальній сумі 3 599 937,00 грн, 
з яких: 3 415 500,00 грн - кошти, отримані ОСОБА_1 без відповідної правової підстави; 184 437,00 грн - пеня, нарахована відповідно до частини четвертої статті 88 Закону України «Про платіжні послуги».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 
2024 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» кошти в загальній сумі 3 599 937,00 грн, з яких: 3 415 500,00 грн - кошти, отримані 
ОСОБА_1 без відповідної правової підстави; 184 437,00 грн - пеня, нарахована відповідно до частини четвертої статті 88 Закону України «Про платіжні послуги».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно набув майно без достатньої правової підстави, а саме кошти, які підлягають поверненню відповідно до статті 1212 ЦК України. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правової підстави для набуття відповідачем та збереження ним коштів, відсутність будь-яких зобов`язальних правовідносини між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_1 , які слугували 
б підставою для отримання відповідачем 24 серпня 2023 року від банку коштів в сумі 3 415 500,00 грн. Такі кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави та мають бути повернені АТ «Ощадбанк».

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року, 
з урахуванням ухвали Чернівецького апеляційного суду від 31 січня 2025 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 
2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 січня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Першотравневого районного суду 
м. Чернівців від 07 листопада 2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач заявляв клопотання про витребування оригіналів електронних доказів, проте суди попередніх інстанцій такі докази не витребували. Вказує, що не можна вважати помилковим переказ, який здійснено з рахунку належного платника на рахунок належного отримувача, навіть за рахунок власних коштів банку. У цій справі жодних незаконних дій відповідача при проведенні транзакцій немає. Апеляційний суд не врахував аргументів апеляційної скарги щодо заявлених відводів судді першої інстанції Іщенко І. В. і секретарю судових засідань Береклі О. В., які були розглянуті з порушенням строку. Справу розглянуто неповажним складом суду. Суди не дослідили зібраних у справі доказів. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з мобілізацією та можливістю укладення договору 
з адвокатом.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 628/1203/19, від 05 вересня 2019 року у справі № 524/6549/15-ц, 
від 27 квітня 2021 року у справі № 524/6549/15-ц, від 13 листопада 2019 року 
у справі № 296/3921/15-ц, від 29 червня 2022 року у справі № 755/11610/16-ц, від 08 липня 2020 року у справі № 495/11830/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду, суд не дослідив зібраних 
у справі доказів, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

07 лютого 2025 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду відзив, 
у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 
2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 
2025 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що заявник у касаційній скарзі не наводить передбачених статтею 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження, не зазначає, у чому саме полягало неправильне застосування судами першої 
і апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Наведені заявником у касаційній скарзі правові позиції Верховного Суду викладені за інших встановлених обставин справи, а тому не є подібними до спірних правовідносин. Крім того, доводи касаційної скарги 
є ідентичними доводам апеляційної скарги.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Першотравневого районного суду м. Чернівців.

Зупинено виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 2024 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року, до закінчення їх перегляду 
в касаційному порядку.

11 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

24 серпня 2023 року о 09:52 год ОСОБА_1 передав касиру банку через лоток касової кабіни готівку (корінець банкнот іноземної валюти, а саме долари США) для обміну доларів на гривню і платіжну картку для її поповнення. Касир прийняла від клієнта корінець готівки номіналом 
100 доларів США, порахувала на сортувальнику GFS-220-C, купюри, які викликали сумнів, додатково перевірила. Касир прийняла від клієнта готівку 
в сумі 10 000,00 дол. США (100 купюр номіналом по 100,00 дол. США).

Згідно з розпорядженням на встановлення курсів купівлі і продажу іноземних валют в установах АТ «Ощадбанк» від 24 серпня 2023 року № 838 курс купівлі долара США (код валюти 840 USD) дорівнював 37,95 грн за 1 долар США, 
з огляду на що сума цієї операції, пов`язаної із обміном іноземної валюти на гривню, становила 379 500,00 грн. Операція завізована в 09:59 год та оформлена документом - квитанція на купівлю-продаж НАЛ ВАЛ 
№ 1357098271725 від 24 серпня 2023 року.

Касир провела операцію через пос-термінал банку на поповнення картки на суму валютно-обмінної операції.

При наборі на пос-терміналі суми, яку необхідно було зарахувати на рахунок відповідача, касир замість 379 500,00 грн помилково перерахував 
3 795 000,00 грн, тобто на 3 415 500,00 грн більше від суми, яку мав отримати на рахунок ОСОБА_1 .

У подальшому ОСОБА_1 цього ж дня 24 серпня 2023 року:
- з 10:06 год до 10:20 год - витрачає на розрахунки через мережу «Інтернет» (казино, букмекери) COSMOLOT.UA - 319 800,00 грн;
- з 10:38 год до 10:43 год - знімає в АТМ (банкомат) 50 000,00 грн;
- з 10:30 год до 13:12 год - перераховує на довільні реквізити 
2 149 000,00 грн;
- з 15:14 год до 15:16 год - перераховує кошти через UKR KYIV MOBILE BANKING в сумі 220 000,00 грн.

Листом від 25 вересня 2023 року № 122.14-16/60550/2023 АТ «Ощадбанк» повідомило ОСОБА_1 про помилкову платіжну операції і його обов`язок повернути кошти та надало реквізити рахунку для зарахування коштів.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події
(див. постанову Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 760/2625/22).

Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 20 листопада 2018 року 
у справі № 922/3412/17 та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 виснувала, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, 
в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, гроші.

Загальне правило частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах: отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності отримання такого виконання.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законі. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення, як збагачення, правова підстава якого була відсутньою із самого початку (ab initio sine causa).
Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Відповідно до частини четвертої статті 88 Закону України «Про платіжні послуги» у разі порушення строку, встановленого частиною першою цієї статті, неналежний отримувач зобов`язаний повернути суму помилкової, неналежної або неакцептованої платіжної операції та сплатити надавачу платіжних послуг пеню в розмірі 0,1 відсотка цієї суми за кожний день від дати завершення такої платіжної операції до дня повернення коштів на рахунок, але не більше 10 відсотків суми платіжної операції.

У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

За висновками Верховного Суду в постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, від 27 серпня 2024 року у справі № 758/4213/21 під час оцінки достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд під час вирішення справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, установивши, що на рахунок ОСОБА_1 позивач замість 379 500,00 грн помилково зарахував 3 795 000,00 грн, тобто на 3 415 500,00 грн більше від суми, яку мав отримати відповідач в результаті валюто-обмінної операції, зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позову та стягнення безпідставно отриманих коштів у сумі 3 415 500,00 грн і пені відповідно до частини четвертої статті 88 Закону України «Про платіжні послуги» в сумі 184 437,00 грн, оскільки будь-яких зобов`язальних правовідносини між АТ «Ощадбанк» і ОСОБА_1 , які слугували 
б підставою для отримання відповідачем від банку коштів в сумі 
3 415 500,00 грн, немає.

Аргументи заявника про те, що справу було розглянуто неповажним складом суду, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції розглянув заявлені відповідачем відводи, а справу розглянуто суддею, який визначений згідно 
з протоколом автоматизованого розподілу судової справи від 19 жовтня 
2023 року.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, також є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 
07 листопада 2024 року та постанови Чернівецького апеляційного суду від 
16 січня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Щодо заявлених клопотань

06 березня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання, у якому просить передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Клопотання мотивоване тим, що 03 листопада 2023 року відповідач подав до Першотравневого районного суду м. Чернівців в електронній формі 
з використанням ЄСІТС«Електронний суд» заяву про закриття провадження.

Також 03 листопада 2023 року відповідач подав до Першотравневого районного суду м. Чернівців в електронній формі з використанням ЄСІТС «Електронний суд» заяву про залишенняпозову без розгляду.

Однак з порушенням процесуальних норм Першотравневий районний суд 
м. Чернівців однією ухвалою від 21 березня 2024 року відмовив у задоволенні заяв відповідача про закриття провадження та про залишення позову без розгляду, мотивуючи це тим, що клопотання є взаємовиключними.

Однак, на переконання заявника, зазначені клопотання слід розглядати як заперечення проти розгляду справи в цивільному порядку та прийняти відповідне вмотивоване рішення за наслідками розгляду таких заперечень.

Вказує, що суд першої інстанції помилково розглядав клопотання як взаємовиключні. 

Апеляційний суд також залишив без задоволення зазначені клопотання відповідача.

Апеляційний суд зазначив, що відповідач не оскаржував ухвали суду першої інстанції про відмову в закритті провадження у справі та залишення позову без розгляду, тоді як такі ухвали не підлягають оскарженню.

Також апеляційний суд, без посилань на умови договору комплексного обслуговування фізичних осіб, вирішив, що спір з клієнтом не розглядається арбітром (платіжною системою).

Заявник вказує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду 
в постанові від 02 березня 2021 року у справі № 872/15/20 обмеження щодо розгляду справ третейськими судами, передбачене пунктом 6 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», не стосується державних підприємств.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2021 року у справі № 876/59/20 сформовано правовий висновок, відповідно до якого «наявність між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону, 
є першочерговою, обов`язковою та безумовною підставою для віднесення справи до підвідомчості третейських судів».

Отже, на переконання заявника, у цій справі суди попередніх інстанцій повинні були врахувати заперечення відповідача щодо розгляду справи в судовому порядку та передати розгляд цього спору на вирішення арбітра Міжнародної платіжної системи Mastercard і, відповідно, прийняти правильне процесуальне рішення.

ОСОБА_1 вказує, що існує різна практика прийняття процесуального рішення у справах, де сторони уклали угоди про розгляд спору третейським судом.

Як приклад заявник зазначає постанови Верховного Суду від 15 жовтня 
2019 року у справі № 911/1595/18, від 20 листопада 2019 року у справі 
№ 757/11542/17-ц, від 08 квітня 2021 року у справі № 757/11487/17-ц, від 
01 червня 2022 року у справі № 757/25820-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 524/6549/15-ц, від 27 квітня 2021 року у справі № 524/6549/15-ц.

Аргументи інших учасників справи

12 березня 2025 року АТ «Ощадбанк» подало до Верховного Суду заперечення на клопотання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, у якому просить у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовити, мотивуючи це тим, що висновки 
у справах, що наведені заявником у клопотанні, та у цій справі, обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, не є подібними.

Колегія суддів, вивчивши клопотання, дійшла висновку, що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.

Підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду передбачені статтею 403 ЦПК України.

У частині другій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду 
у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Клопотання учасника справи про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду повинно бути мотивованим, містити достатні та обґрунтовані підстави для передачі, визначені статтею 403 ЦПК України.

ОСОБА_1 не навів достатніх і обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду, і колегія суддів таких підстав не встановила, тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду слід відмовити.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у складі Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 
2024 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 
2025 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 07 листопада 2024 року, яке залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська   	
Судді: 	А. Ю. Зайцев   	
	Є. В. Коротенко   	
	В. М. Коротун   	
	М. Ю. Тітов