Справа №587/2993/25 	
Номер провадження 22-ц/816/2195/26 	
Категорія - 43 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Нестеренка М.В. (суддя-доповідач), суддів: Собини О.І., Сидоренко А.П.,
з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,
у присутності: 
представника позивача - адвоката Головенка Є.В.,
представника відповідача - адвоката Ейсмонт М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ейсмонт Марини Олексіївни 
на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 25 березня 2026 року ( ОСОБА_2 ), ухвалене у місті Суми, повний текст рішення виготовлено 01 квітня 2026 року,
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог заяви і рішення суду першої інстанції 
Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Військова частина НОМЕР_1 , про стягнення коштів і свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час захисту України, загинув його батько та син відповідачки ОСОБА_4 . ОСОБА_4 проходив службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 . У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та наказу Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року №260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», позивач, як повнолітній син загиблого, який перебував на його утриманні, мав право на отримання належних ОСОБА_4 виплат грошового забезпечення в другу чергу, бо на день смерті ОСОБА_4 не був одружений та інших дітей не мав. Проте, відповідачка звернулася до ВЧ НОМЕР_2 із заявою від 18 травня 2024 року про виплату їй відповідних сум грошового забезпечення, про наявність інших осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення, зокрема, позивача, військову частину НОМЕР_2 не повідомила. 26 липня 2024 року відповідачка отримала кошти грошового забезпечення ОСОБА_4 в загальному розмірі 201 265,10 грн. Позивач вважає, що відповідачка не мала права на отримання вказаних виплат, так як з відповідних коштів на користь позивача мали бути утримані аліменти у розмірі 1/4 частини відповідних нарахувань, що становить 50 316,75 грн, а відповідне грошове забезпечення мало бути отримано саме позивачем на підставі вимог п.12.3. розділу12 наказу Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року №260. Так як відповідачка заволоділа коштами, належними до виплати позивачу без достатньої правової підстави, то він просив суд стягнути з відповідачки безпідставно отриману суму грошового забезпечення. Також, позивач просив стягнути з відповідачки витрати з оплати судового збору в розмірі 2012 грн. 70 коп. та 12000, 00 грн. витрат на оплату правничої допомоги.
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 25 березня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з відповідачки на користь позивача - 201 265 грн 10 коп., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2012 грн 70 коп. та 12 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Задовольняючи позов, суд виходив із того, що після загибелі військовослужбовця ОСОБА_4 відповідачка отримала належне йому грошове забезпечення у сумі 201 265,10 грн, хоча першочергове право на такі виплати мав позивач як повнолітній син загиблого, який перебував на його утриманні. 
Суд установив факт перебування позивача на утриманні батька на підставі рішення суду про стягнення аліментів, матеріалів виконавчого провадження та довідок про навчання. У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що відповідачка, як мати загиблого, мала право на отримання спірних коштів лише за відсутності осіб, які перебували на утриманні військовослужбовця. 
Оскільки відповідачка без достатньої правової підстави отримала кошти, право на які належало позивачу, суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 1212 ЦК України, стягнув з неї на користь позивача 201 265,10 грн, а також судові витрати.
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 через свого представника адвоката Ейсмонт М.О. подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Зокрема, апелянтка зазначає, що після передачі справи із Сумського районного суду Сумської області до Зарічного районного суду м. Суми відповідачка її представник не були належним чином повідомлені про рух справи, дату та час судових засідань. На думку скаржниці, суд першої інстанції не направляв відповідних процесуальних документів та повісток представнику відповідачки через систему «Електронний суд», унаслідок чого остання була фактично позбавлена можливості брати участь у розгляді справи, подавати докази, клопотання та заперечення. 
Апелянтка вказує, що суд розглянув справу за відсутності сторони відповідача, незважаючи на її попередню активну участь у процесі під час розгляду справи Сумським районним судом Сумської області. 
Також у скарзі зазначено, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо перебування позивача на утриманні загиблого військовослужбовця. Апелянтка наголошує, що сам факт стягнення аліментів не свідчить автоматично про перебування повнолітнього сина на утриманні батька на момент його загибелі. При цьому відповідачка посилалась на відсутність близьких відносин між позивачем та його батьком, а також на те, що позивач тривалий час проживав за кордоном і не підтримував належного зв`язку ані з батьком, ані з відповідачкою. 
Окремо апелянтка ставить під сумнів належність та допустимість доказів щодо навчання позивача, поданих на підтвердження його перебування на утриманні. На її думку, переклади відповідних довідок містять суперечності, а посвідчувальний напис нотаріуса не відповідає вимогам законодавства, оскільки був вчинений раніше дати видачі одного з документів. У зв`язку з цим представник відповідачки заявляла клопотання про витребування оригіналів документів, однак суд першої інстанції залишив це клопотання поза увагою та не надав оцінки відповідним доводам. 
Крім того, апелянтка вказує, що суд не врахував пояснення військової частини про відсутність на момент загибелі військовослужбовця будь-яких відомостей щодо наявності осіб, які перебували на його утриманні, а також те, що позивач самостійно не звертався до військової частини із заявою про виплату спірного грошового забезпечення. На думку відповідачки, саме вона діяла у встановленому порядку, звернувшись до компетентних органів для оформлення відповідних виплат.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
21 травня 2026 року через систему електронного суду від представника позивача ОСОБА_3 адвоката Головенко Є.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити скаргу відповідачки без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зазначає, що інформація про рух справи була публічно доступною на вебпорталі «Судова влада України», а суд першої інстанції повністю врахував та оцінив заперечення відповідача, викладені у її відзиві, попри те, що його було подано з порушенням процесуальних строків.
Вказує, що обов`язок повернути безпідставно набуті кошти загиблого військовослужбовця виникає незалежно від вини чи обізнаності набувача про наявність інших спадкоємців/утриманців. 
Зауважує, що факт перебування позивача на утриманні на момент смерті ОСОБА_4 належним чином доведений доданими до справи копіями судового рішення про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина та постанови про відкриття виконавчого провадження. 
Щодо довідок про навчання наполягає, що розбіжність у датах на одній із довідок є технічною помилкою нотаріуса, а не підробкою документів. Для усунення сумнівів суду надано повторно завірені нотаріальні переклади довідок та нову довідку про повний період навчання.
Також, просить апеляційний суд стягнути з відповідачки на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.
Третя особа Військова частина НОМЕР_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, та подала заяву, у якій просить розглянути справу без участі представника військової частини на підставі наявних у справі доказів і документів.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Судом при розгляді справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 від вибухової травми внаслідок артилерійського обстрілу біля н.п. Лук`янці Харківської області загинув ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є батьком позивача ОСОБА_3 та сином відповідачки ОСОБА_1 (Т. 1 а.с. 7-9, 12).
12 червня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 звернулася із заявою до Військової частини НОМЕР_2 , в якій просила виплатити їй грошове забезпечення ОСОБА_4 (Т. 1 а.с. 15, 33).
26 липня 2024 року відповідачка отримала грошове забезпечення ОСОБА_4 на загальну суму 201 265 грн 10 коп., що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів від 28 травня 2025 року (Т. 1 а.с. 16 зворот).
22 серпня 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 (Т.1 а.с. 81).
Згідно відповіді ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06 січня 2025 року вих. № 6/2/39 на запит державного нотаріуса Сумської міської державної нотаріальної контори Калініченко Євгенії, зазначено про виплату грошового забезпечення ОСОБА_4 на користь відповідачки ОСОБА_1 в повному обсязі.
Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 23 вересня 2022 року у справі №591/2587/22 стягнуто ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 01 липня 2022 року на період навчання до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення ним двадцяти трьох років (Т. 1 а.с. 7-10).
Постановою державного виконавця Зарічного ВДВС у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03 листопада 2023 року відкрите виконавче провадження НОМЕР_3 про стягнення з ОСОБА_4 аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення з 01 липня 2022 року на період навчання до закінчення навчання, але не більш ніж до досягнення ним двадцяти трьох років (Т. 1 а.с. 11).
Постановою державного виконавця Зарічного ВДВС у місті Суми Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 27 травня 2025 року відкрите виконавче провадження НОМЕР_3 закінчене у зв`язку із смертю боржника ОСОБА_4 . Із змісту постанови вбачається, що залишок нестягнутої суми за виконавчим документом 0 гривень (Т. 1 а.с. 13).
Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 22 травня 2025 року, виконаного старшим державним виконавцем Зарічного відділу державної виконавчої служби у місті Суми заборгованість, нарахована з 01 липня 2022 року на 08 травня 2024 року зі сплати аліментів відсутня (Т. 1 а.с. 82 зворот).
Із довідки від 05 лютого 2024 року №5924-5003111641 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а її фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_2 (Т. 1 а.с.18 зворот).
Із перекладу підтвердження щодо навчання від 19 червня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Комишан М.В. 13 вересня 2025 року, слідує, що ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження: місто Суми, адреса проживання: АДРЕСА_3 , згідно Закону №131/2002 про університети та змін до інших законів із наступними змінами та доповненнями, що визначені Правилами навчання Словацького університету технології в Братиславі, навчання за освітнім рівнем бакалавр за навчальною програмою «Робототехніка та кібернетика», напрямок «Кібернетика», форма навчання: денна у 2023/2024 навчальному році. Студент склав іспити та зарахований на навчання 2024/2025 рік. Період навчання: 3 роки. Початок навчання: 09/01/2021 року (Т. 2 а.с. 19).
Із копії перекладу підтвердження про навчання від 14 січня 2025 року виходить, що ОСОБА_6 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження: місто Суми, згідно Закону №131/2002 про університети та змін до інших законів із наступними змінами та доповненнями, що визначені Правилами навчання Словацького технічного університету в Братиславі, навчання за освітнім рівнем бакалавр за навчальною програмою «Робототехніка та кібернетика», напрямок «Кібернетика», форма навчання: денна 2024/2025 навчальний рік. Період навчання: 3 роки. Початок навчання: 09/01/2021 року. Термін навчання на бакалавра 5 років (Т. 2 а.с. 16).
Справжність підпису перекладача Дяченко І.В. посвідчена приватним нотаріусом Комишаном М.В.
22 серпня 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_4 (а.с. 81).
Із листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 Державному нотаріусу Сумської міської державної нотаріальної контори Калініченко Є. виходить, що відповідно до відповіді військової частини НОМЕР_2 №1627/3842 від 25 грудня 2024 року належне грошове забезпечення, та інші виплати померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 виплачені у повному обсязі на рахунок його матері ОСОБА_1 , відповідно до вимог розділу XXX Наказу Міністра оборони №260 від 07 червня 2018 року. Залишку належних, але невиплачених сум грошового забезпечення чи інших виплат, немає (а.с. 80 зворот).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Щодо розгляду судом першої інстанції справи за відсутності відповідачки та її представника
У апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Ейсмонт М.О. посилається на те, що суд першої інстанції після прийняття направленої за підсудністю справи до свого провадження, розглянув справу за відсутності відповідачки і її представника, оскільки інформація про новий склад суду, про хід розгляду справи в підсистемі «Електронний суд» на офіційному вебпорталі Судова влада України для представника відповідача була відсутня та з`явилася 19 березня 2026 року, тобто через чотири місяці після передачі справи за підсудністю. Апелянтка додає, що відповідачка не зареєстрована в системі «Електронний суд» і не могла з об`єктивних причин відслідкувати хід справи.
Таким чином апелянтка вбачає обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції, передбачену пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.
Надаючи оцінку цим доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить із такого.
Згідно із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Таке право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
У пункті 1 статті 6 Конвенції гарантується «процесуальна» справедливість, тобто змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (рішення Європейського суду з прав людини від 06 липня 2010 року у справі «Стар Кейт Епілекта Гевмата та інші проти Греції» (Star Cate Epilekta Gevmata and other v. Greece), заява № 54111/07)).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) враховує, що одним із елементів права на суд (крім права на доступ до суду) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип «рівної зброї» («equality of arms»), за яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б не ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента. Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх процесуальних можливостях щодо подання доказів і пояснень у судовому провадженні (рішення від 27 жовтня 1993 року у справі «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів» (Dombo Beher B.V. v. The Netherlands), заява № 14448/88; від 23 жовтня 1996 року у справі «Анкерль проти Швейцарії» (Ankerl v. Switzerland), заява № 17748/91)).
Право може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 березня 2000 року у справі «Дюлоранс проти Франції» (Dulaurans v. France), заява № 34553/97; від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії» (Donadze v. Georgia), заява № 74644/01)).
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гук проти Нідерландів» (Van De Hurk v. The Netherlands), серія A № 288)).
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Відповідно до статті 129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення є однією із засад судочинства, яка застосовується з дотриманням принципу верховенства права, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, рівності всіх учасників перед законом і судом, розумності строків розгляду справи.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, та конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення у правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції.
Реалізація конституційних прав на судовий захист, апеляційне та касаційне оскарження судового рішення здійснюється відповідно до процесуальних норм, зокрема ЦПК України. За змістом частини третьої статті 2 ЦПК України основними принципами цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін.
Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частина п`ята статті 4 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункти 1, 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).
За змістом пунктів 2, 3 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до вказаної норми порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Відповідно до частин шостої, восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 06 листопада 2025 року цивільну справу №587/2993/25 передано на розгляд за підсудністю до Зарічного районного суду міста Суми (а.с. 112, 115).
Ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 27 листопада 2025 року цивільна справа №587/2993/25 прийнята до провадження. Судове засідання призначене на 04 березня 2026 року о 15 год. 30 хв. (а.с. 118).
Із позначки на поштовій довідці до конверту, яким відповідачці ОСОБА_1 надіслана ухвала Зарічного районного суду міста Суми від 27 листопада 2025 року про прийняття до провадження справи, а також повістка про виклик до суду в цивільній справі на 04 березня 2026 року на 15:30 год, виходить, що поштове відправлення повернуте у зв`язку із закінченням терміну зберігання (а.с. 126).
Протокольною ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 04 березня 2026 розгляд справи відкладений на 09-45 годин 17 березня 2026 року у зв`язку з неявкою учасників процесу та відсутністю доказів належного сповіщення відповідача. Повторити виклик учасників процесу та попередити про наслідки неявки до суду (а.с. 134).
Протокольною ухвалою Зарічного районного суду міста Суми від 17 березня 2026 року розгляд справи відкладений на 25 березня 2026 року на 13:00 год. у зв`язку із неявкою відповідача та представника та відсутністю доказів їх належного сповіщення (а.с. 145).
Із довідки про доставку електронного документу (а.с. 150), а також із ресурсів системи «Електронний суд» виходить, що документ в електронному вигляді "Повістка про виклик до суду в цивільній справі на 25 березня 2026 року на 13:00 годин представнику відповідача Ейсмонт М.О. від 17 березня 2026 року у провадженні № 2/591/3494/25 справа № 587/2993/25 надіслано 17 березня 2026 року. Документ доставлено до електронного кабінету: 20 березня 2026 року о 5:00:11.
За приписами частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Крім цього, із інформації на поштовому конверті, яким ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 була направлена повістка-виклик про призначення судового засідання на 25 березня 2026 року на 13.00 годин, вбачається, що конверт повернувся із позначкою «адресат відсутній» (а.с. 165-167).
Розгляд справи судом першої інстанції відбувся 25 березня 2026 року. Ані відповідачка, ані її представник у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомила.
Таким чином, матеріалами справи достовірно підтверджується, що представник відповідачки адвокат Ейсмонт М.О., будучи належним чином завчасно повідомленою 20 березня 2026 року про розгляд справи, у судове засідання не з`явилася, про причини такої неявки не повідомила.
Отже, матеріали справи дійсно містять докази неодноразового відкладення розгляду справи у зв`язку із неявкою відповідачки і її представника за відсутності доказів їх належного сповіщення, але на дату розгляду справи 25 березня 2026 відповідачка і її представник були викликані належним чином.
У постанові від 13 вересня 2021 року у справі №200/14688/19-а Верховним Судом зазначено, що рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява № 3236/03) Європейський суд з прав людини зауважив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 41 рішення).
Таким чином, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 821/818/16.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
Таким чином, як відповідачка так і її представник у період перебування справи на розгляді у Зарічному районному суді міста Суми, мали обов`язок і не були позбавлені можливості особисто з`ясувати дату, час і місце розгляду справи. 
Колегія суддів також враховує те, що відповідачка та її представник скористалися правом подати відзив на позовну заяву, в якому представник Ейсмонт М.О. висловила незгоду з позовними вимогами, посилаючись на втрату чинності Наказу Міністерства оборони України від 11 серпня 2008 року № 260, покладеного в основу позову; відсутність у загиблого ОСОБА_4 осіб, які мали право претендувати на грошове забезпечення, що стало підставою для звернення відповідачки за відповідними виплатами; необізнаність відповідачки щодо наявності у загиблого утриманців; відсутність доказів наявності права позивача на утримання станом на день смерті ОСОБА_3 ; відсутність у військової частини інформації щодо аліментних зобов`язань ОСОБА_3 тощо.
Разом із апеляційною скаргою ані відповідачкою ОСОБА_1 , ані її представником адвокатом Ейсмонт М.О. не подавалося клопотань про долучення додаткових доказів з обгрунтуванням поважності причин об`єктивної неможливості їх подання суду першої інстанції.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вжито необхідних заходів з метою повідомлення відповідачки і її представника про дату, час і місце судового розгляду справи, які мали об`єктивну можливість висловити свої заперечення щодо суті позову і надати відповідні докази, а відтак апеляційний суд не вбачає передбачених статтею 376 ЦПК України порушень судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.
Щодо доводів апеляційної скарги по суті позову
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 910/18279/19 вказано, що: «аналіз змісту статті 1212 ЦК України свідчить, що цивільне законодавство що охоплюється безпідставно набутим майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Наприклад, у статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права (Draft Common Frame of Reference. Principles, Definitions and Model Rules of European Private Law) щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. Тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її тлумачення, свідчить, що цією нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження особою без достатніх правових підстав у себе виплати, яку вона згідно закону мала віддати (перерахувати) іншій особі в силу покладеного на неї законом зобов`язання. Тобто зменшення обов`язку.
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до пункту 1 Розділу XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 745/32197 (Далі за текстом - Порядок № 260) у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Отже, пункт 1 розділу ХХХ Порядку № 260 встановлює чіткий перелік осіб, яким виплачується грошове забезпечення військовослужбовця, а саме його дружині (чоловіку). У разі якщо її (його) немає, то вказано перелік осіб, які мають право на таку виплату, та черговість. Словосполучення «а також» стосується інших членів сім`ї та осіб, які перебувають на його утриманні, тобто у разі відсутності дружини (чоловіка) військовослужбовця, а не разом з нею (ним).
Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 30 вересня 2024 року у справі № 560/16370/23.
У цій справі, встановивши, що позивач є повнолітнім сином загиблого військовослужбовця та на підставі судового рішення про стягнення аліментів, матеріалів виконавчого провадження і довідок про навчання перебував на його утриманні, взявши до уваги, що відповідачка (мати загиблого) могла набути право на отримання грошового забезпечення сина лише за відсутності осіб, які перебували на його утриманні, та врахувавши, що остання без достатньої правової підстави отримала кошти в сумі 201 265 грн 10 коп., першочергове право на які належало виплатити позивачу, суд першої інстанції, застосувавши положення статті 1212 ЦК України, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, стягнення зазначених коштів та понесених судових витрат.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції.
Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не встановлювався факт перебування позивача на утриманні загиблого ОСОБА_4 , оскільки такий факт достовірно доводиться рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 23 вересня 2022 року, яким з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання повнолітнього сина, ОСОБА_3 (позивача у цій справі), який продовжує навчатися до досягнення ним 23 років, а також змістом підтвердження щодо навчання від 19 червня 2024 року (студент склав іспити та зарахований на навчання 2024/2025 рік), оригінал нотаріально посвідченого перекладу якого витребувано апеляційним судом на задоволення клопотання представника відповідачки і надано позивачем і досліджено апеляційним судом у судовому засіданні (Т. 2 а.с. 19).
Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав вважати позивача таким, що на момент загибелі ОСОБА_4 втратив право на утримання в силу частини другої статті 199 СК України, а відтак висновки суду першої інстанції з цього питання є правильними.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про необізнаність відповідачки про існування позивача, який має першочергове право на отримання спірних коштів, оскільки ця обставина не має юридичного значення для кваліфікації правовідносин між сторонами, як набуття (збереження) майна без достатньої правової підстави.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позову і стягнення з відповідачки на користь позивача коштів у сумі 201 265 грн 10 коп., одержаних ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, а також відшкодування судового збору і витрат на професійну правничу допомогу.
Підстав для задоволення апеляційної скарги, зокрема скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не знаходить.
Висновки суду щодо судових витрат
На підставі статті 141 ЦПК України у зв`язку з тим, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, судовий збір, сплачений відповідачем за апеляційний розгляд справи, апеляційний суд залишає на відповідачці.
Крім цього, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.
Представник позивача адвокат Головенко Є.В. у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційний суд стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн.
До відзиву надані копії договору про надання правничої допомоги від 18 травня 2026
року, акта виконаних робіт (наданих послуг), розрахунок вартості послуг адвоката від 18 травня 2026 року і ордер від 21 травня 2026 року.
Із змісту акта виконаних робіт виходить, що адвокат Головенко Є.В. надав такі правові послуги: 1) надання усної юридичної консультації та аналіз наданих замовником документів: 2 (дві) години - 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок; 2) Збір необхідних документів та підготовка процесуальних документів, а саме складання відзиву на апеляційну скаргу у справі № 587/2993/25 та інших процесуальних документів по даній справі: 8 (годин) - 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок. 3) Участь у судових засіданнях у справі № 587/2993/25: згідно журналів судових засідань - 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок.
В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачки заперечувала проти задоволення клопотання, посилаючись на неспівмірність суми витрат обсягу наданих послуг.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Колегія суддів керується таким.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відповідності до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).
Отже, Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Оцінка реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру здійснюється з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Оцінка суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Вказане відповідає позиції, наведеній у постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі № 522/7662/23. 
Апеляційний суд враховує, що адвокат Головенко Є.В., який не брав участі у суді першої інстанції, подав відзив на апеляційну скаргу представника відповідачки із запереченнями, які не виходять за межі підстав позову.
Також колегія суддів бере до уваги, що до представник позивача додав оригінали документів, зокрема нотаріально посвідчені переклади підтвердження щодо навчання позивача і перебування його на утриманні станом на день смерті ОСОБА_4 . 
Ці були витребувані у позивача апеляційним судом, і з вини позивача інстанції були подані до суду першої інстанції із вадами оформлення їх копій, що змусило сторону відповідачки справедливо сумніватися у справжності цих документів, у зв`язку з чим, власне і подана апеляційна скарга.
Доказів збору інших необхідних документів і складання інших процесуальних документів, тобто частини послуг, перелічених у акті від 18 травня 2026 року, апеляційному суду не надано.
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу документи, складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, а також з урахуванням критеріїв розумності, реальності, неминучості таких витрат, апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу з 15 000 грн до 3000 грн.
З огляду на викладене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану під час участі у суді апеляційної інстанції, у розмірі 3000 грн.
Враховуючи те, що ця справа є справою незначної складності, а ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому на підставі п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Ейсмонт Марини Олексіївни, залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду міста Суми від 25 березня 2026 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, надану у суді апеляційної інстанції в сумі 3000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена «18» червня 2026 року.
Головуючий -  	М.В. Нестеренко	

Судді: О.І. Собина 

А.П. Сидоренко