ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

06 травня 2026 року        м. Чернівці           Справа № 716/74/26
Провадження №22-ц/822/668/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Литвинюк І. М. 
судді-доповідача - Литвинюк І. М.,
суддів: Одинака О. О., Перепелюк І. Б., 
учасники справи: 
позивач – Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»,
відповідач - ОСОБА_1 , 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Венерський Олександр Сергійович, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2026 року, головуючий у І-й інстанції – Сірик І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 30 травня 2025 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферта) № 30.05.2025-100001829, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 30.05.025 строком на 140 днів. Дата повернення (виплати) кредиту – 16.10.2025. 
ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, у зв`язку з чим, станом на дату подання позовної заяви, утворилась заборгованість у розмірі 16541,97 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6859,75 грн, по процентам в розмірі 5762,22 грн, неустойки у розмірі 3920 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр». 
Просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 30.05.2025-100001829 від 30 травня 2025 року в розмірі 16 541,97 грн та судові витрати.
Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2026 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за Кредитним договором №30.05.2025-100001829 від 30.05.2025 у сумі 16 541, 97 грн, яка складається: із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6859,75 грн, по процентам в розмірі 5762,22 грн, неустойки у розмірі 3920 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять належні та допустимі докази укладення між сторонами кредитного договору та перерахування кредитних коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 , а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 30.05.2025-100001829, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6859,75 грн, по процентам - 5762,22 грн, неустойки - 3920 грн.
Матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку.
На зазначене рішення суду представник відповідача Венерський О. С. подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. 
Посилається на те, що суд першої інстанції не здійснив повного, всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи, не надав належної правової оцінки наданим доказам, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права та суттєвого порушення норм процесуального законодавства. Внаслідок цього судом було ухвалено рішення, яке не відповідає вимогам закону, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Вказує на те, що суд першої інстанції не врахував та не надав належної правової оцінки обставині фактичного виконання позивачем зобов`язань, що має істотне значення для правильного вирішення справи. 
Суд першої інстанції, встановивши факт здійснення відповідачем часткових платежів, не надав належної правової оцінки їх правовій природі, не визначив черговості їх зарахування та не перевірив дотримання вимог законодавства щодо порядку спрямування коштів, зокрема чи не були вони безпідставно віднесені першочергово на погашення процентів і штрафних санкцій, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи та передчасність зроблених висновків.
Загальна сума платежів, здійснених відповідачем, становить 7167,37 грн, що відрізняється від суми, зазначеної позивачем у довідці, у зв`язку з помилковістю проведених ним розрахунків.
Крім того, 01 лютого 2026 року відповідачем додатково здійснено платіж за кредитним договором у розмірі 4500 грн, що підтверджується відповідною квитанцією (копія додається). Зазначена оплата у сумі 4500 грн не була врахована судом першої інстанції, у зв`язку з чим рішення ухвалено без врахування всіх фактичних обставин справи, а тому воно не може вважатися повним, обґрунтованим та законним. 
Отже, загальна сума коштів, сплачених відповідачем, які підтверджені розрахунком та платіжною квитанцією, становить 11 667,17 грн.
Аналіз поданих позивачем матеріалів свідчить про недоведеність заявлених позовних вимог у заявленому обсязі. Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували правильність і обґрунтованість розрахунку заборгованості, зокрема відсутній детальний розрахунок із зазначенням порядку нарахування процентів, комісій та штрафних санкцій, а також механізму їх обчислення.
У відзиві ТОВ «Споживчий центр» просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. 
Вказує на те, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі .
Відповідно до умов кредитного договору з відповідачем був укладений саме споживчий кредитний договір, тобто у кредит були отримані гроші для придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, а тому в цьому випадку мають застосовуватись саме норми ЗУ "Про споживче кредитування".
Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
За змістом частин 4, 6 статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із частинами 4, 6 статті 19, частини 1 статті 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного. 
За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення не повністю відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного. 
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.05.2025 відповідач ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Споживчий центр» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву до Договору про надання банківських послуг від 30.05.2025, яка разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши Анкету-заяву, відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають Договір та зобов`язався виконувати його умови.
На підставі укладеного 30.05.2025 кредитного договору (кредитної лінії) (оферта) №30.05.2025-100001829 відповідач отримав кредит у розмірі 8000 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 30.05.2025 строком на 140 днів.
Згідно з п. 3.1. Договору за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти, Комісію.
Пунктом 3.2. встановлено, що Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до п. 4.1. Договору Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5168-74XX-XXXX-8779.
Згідно з п. 4.3. Договору Днем надання Кредиту вважається: списання відповідної суми коштів з рахунку Кредитодавця, а днем погашення Кредиту/сплати платежу день надходження коштів у касу Кредитодавця готівкою або зарахування на поточний рахунок Кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку Кредитодавця. У випадку, якщо дата ініціювання платіжної операції з надання Кредиту не співпадає з датою завершення цієї платіжної операції з надання Кредиту, днем/датою надання Кредиту є дата ініціювання цієї платіжної операції, якщо платіжна операція була завершена (навіть у випадку її завершення в пізнішу дату).
Неможливість завершення ініційованої Кредитодавцем платіжної операції з надання Кредиту не з вини Кредитодавця є скасувальною обставиною та призводить до припинення прав і обов`язків сторін за даним Договором, включаючи обов`язок Кредитодавця з надання Кредиту. Неможливість видачі Кредиту готівкою у зв`язку з нез`явленням Позичальника для її отримання у Дату надання/видачі кредиту, зазначену в Заявці, є скасувальною обставиною та призводить до припинення прав і обов`язків сторін за даним Договором, включаючи обов`язок Кредитодавця з надання Кредиту. У випадку настання вказаних скасувальних обставин даний Договір є розірваним та припиненим з Дати надання/видачі кредиту, зазначеної в Заявці. У випадку перерахування коштів Позичальником на поточний рахунок Кредитодавця, Позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день строку сплати платежу.
Відповідно до п. 6.1. Договору Позичальник зобов`язався використати Кредит на зазначені в Договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України і забезпечити своєчасне повернення Кредиту та Процентів шляхом внесення в касу Кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок Кредитодавця в такі терміни:
а) повернення кредиту, сплата Процентів - у терміни та строки, вказані у Заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойка, яка може бути нарахована Кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим Договором, - негайно, з моменту пред`явлення Кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.
Згідно з пунктом 9.1. Договору у разі несплати Кредиту та/або Процентів та/або Комісії у встановлені договором терміни/строки, сума зобов`язань по погашенню Кредиту та/ або Процентів та/або Комісії з наступного за останнім для сплати днем вважається простроченою, крім випадків, встановлених Договором. У разі несвоєчасного повернення Позичальником обумовленої суми Кредиту та/або несплати нарахованих Процентів та/або Комісії до Позичальника може бути застосована неустойка згідно п.7.6. кредитного договору. Також Позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України на вимогу Кредитодавця зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також проценти річних від простроченої суми (база розрахунку) у розмірі, встановленому у Заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору.
Відповідно до Договору від 30.05.2025 та квитанції про перерахунок коштів Кредитодавцем надано Позичальнику кредит у розмірі 8000 грн строком на 140 днів. ОСОБА_1 30.05.2025 отримано кредитні кошти у розмірі 8000 грн.
Отже, ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за Договором виконано в повному обсязі.
Згідно з наданим розрахунком ОСОБА_1 станом на 26 грудня 2025 року має заборгованість за кредитним договором №30.05.2025-100001829 від 30 травня 2025 року у розмірі 16 541,97 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6859,75 грн, по процентам в розмірі 5762,22 грн, неустойки у розмірі 3920 грн.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норми якої в силу частини другої статті 1054 ЦК України поширюються на кредитні відносини, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Із положень статті 546 ЦК України слідує, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
Статтею 549 ЦК України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Із положень статті 610 ЦК України слідує, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, а у разі прострочення виконання зобов`язання сплатити пеню, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Як встановлено судом, між сторонами було укладено Кредитний договір № 30.05.2025-100001829 від 30.05.2025 , підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
Позивач свої зобов`язання за договором кредиту виконав та надав позичальнику грошові кошти в сумі 8000 грн шляхом перерахування коштів на банківську картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 30.05.2025 підтверджується довідкою про видачу коштів.
Зазначена обставина сторонами у справі визнається та не спростовується. 
Як визначено пунктом 12 укладеного кредитного договору, орієнтовна загальна вартість кредиту 17 781,92 грн, з яких 8 000 грн тіло кредиту, 9781,92 грн - загальні витрати за споживчим кредитом (проценти та комісія).
Відповідно до графіку платежів загальна вартість кредиту має погашатися черговими платежами по 1778,19 грн у період з 30.05.2025 по 16.10.2024, всього визначено десять платежів протягом строку кредитування.
При цьому, як видно з графи «щодо розміру процентів у складі чергового платежу», ОСОБА_1 мав сплатити протягом строку дії кредитного договору 8181,92 грн процентів за користування кредитними коштами, а також, як видно з графи «розмір платежу з комісії», відповідач мав сплатити 1600 грн комісії.
Разом з тим ОСОБА_1 здійснено шість платежів по вищезазначеному кредитному договору на суму 7167, 17 грн, а саме 12.06.2025 - 1778,19 грн, 27.06.2025 - 1858,19, 04.07.2025 – 374,57 грн, 10.07.2025 – 1403,62 грн, 16.07.2025 – 688,18 грн, 24.07.2025 – 1064,42 грн.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, вказані платежі були враховані позивачем та зараховані на погашення тіла кредиту, відсотків за кредитом та комісією. 
Отже, позивачем враховано сплату ОСОБА_1 відповідних коштів на погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту, відсоткам за користування кредитом та комісією, відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заборгованість за кредитним договором № 30.05.2025-100001829 становить 12 621,97 грн, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 6859,75 грн та відсотків за кредитом в розмірі 5762,22 грн. 
Доводи апеляційної скарги щодо неврахування платежу на погашення кредиту в розмірі 4500 грн від 01 лютого 2026 року не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_1 сплатив кошти у сумі 4500 грн на погашення кредиту по договору №2513803 ТОВ «ФК «Кредит Капітал», стягнення заборгованості за яким не є предметом судового розгляду у цій справі. 
Колегія суддів враховує, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклав цей договір та користувався отриманими коштами, при цьому відповідач доказів на спростування вказаних обставин не надала.
Кредитний договір 30.05.2025-100001829 від 30 травня 2025 року та його умови в судовому порядку не оскаржувалися, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін та відповідно до статей 628, 629 ЦК України є обов`язковими для виконання.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідачем не спростовано, свого контррозрахунку заборгованості або доказів належного виконання зобов`язань суду не надано.
Обставин, які б вказували на помилковість розрахунку, судом не встановлено.
Даних про те, що відповідач у добровільному порядку нараховану заборгованість за кредитним договором погасив, матеріали справи не містять.
Отже, відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо отримання, використання, в тому числі і погашення, кредитних коштів.
Відтак, відповідач не виконав зобов`язань, визначених кредитним договором №30.05.2025-100001829 від 30 травня 2025 року, порушив умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків за його користування.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача 3920 грн неустойки.
Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції припустився помилки, з огляду на наступне.
Пунктом 15 договору передбачено нарахування неустойки 80 грн, що нараховується за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України №64/2022від 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24.02.2022 до теперішнього часу.
Апеляційний суд не може погодитися з аргументами позивача про те, що норми ЦК України в питанні нарахування пені є загальними та поступаються в пріоритеті застосування нормам спеціального законодавства ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки за змістом ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України.
Так, основним регулятором договірних відносин є ЦК України, а не окремі закони, що вбачається з аналізу висновків постанови ВС від 10.10.2018 у справі № 362/2159/15-ц.
Водночас, як зазначає позивач у даній справі, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
З системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», про які вказує позивач, так і п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вбачається, що відповідні положення ЗУ «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняття ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг".
Кредитний договір укладено 30 травня 2025 року, відтак неустойка нарахована під час дії воєнного стану, а тому з огляду на зазначене підстави для задоволення позовних вимог про стягнення неустойки у розмірі 3920 грн відсутні.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором№30.05.2025-100001829 від 30 травня 2025 року становить: 12 621,97 грн, з яких тіло кредиту в розмірі 6859,75 грн та відсотки за кредитом - 5762,22 грн, вказаний розмір заборгованості підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр».
Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 3920 грн неустойки.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги задоволено частково, що становить 76,30 % від заявлених вимог.
ТОВ «Споживчий центр» сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2422,40 грн.
Отже, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2031,48 грн (2662,40х76,30%:100) за подачу позовної заяви.
Оскільки за наслідками розгляду апеляційної скарги вимоги ОСОБА_1 задоволено на 23,70% ( 100%-76,30%), тому з ТОВ «Споживчий центр» на користь апелянта підлягає стягненню 946,48 грн (3993,60х23,70%:100) судового збору за подачу апеляційної скарги.
Щодо стягнення витрат на заявлену у відзиві професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Встановлено, що професійну правничу допомогу ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції надавав адвокат Венерський О. С.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції надано: ордер на надання правничої допомоги серії СЕ №1134592 від 11.03.2026, який видано на підставі договору про надання правничої допомоги №31/26 від 06.02.2026 року, звіт (акт) про надані послуги у зв`язку з розглядом справи №716/74/26 від 11 березня 2026 року, відповідно до якого загальна вартість наданих послуг складає 10 376 грн.
Клопотання сторона позивача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу чи заперечення щодо неспівмірності цих витрат до апеляційного суду не надходило.
З огляду на викладене, з урахуванням пропорційності задоволених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 2459 грн на відшкодування судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, слід провести взаємозалік судових витрат у справі та стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на користь відповідача ОСОБА_1 1374 грн (3405,48 – 2031,48).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Венерський Олександр Сергійович, задовольнити частково. 
Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 25 лютого 2026 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» неустойки скасувати. У задоволенні позову в цій частині відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1374 гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повна постанова складена 06 травня 2026 року.

Суддя-доповідач       І. М. Литвинюк        
Судді:         О. О. Одинак 

І. Б. Перепелюк