Єдиний унікальний номер справи №369/386/25 
Провадження № 22-ц/824/7612/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення розміру аліментів на дитину,

В С Т А Н О В И В :
06 січня 2025 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2019 року по справі №369/11930/19 та рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року по справі №369/12303/23 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей: дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) заявника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду (12 вересня 2019 року) і до досягнення дитиною повноліття та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 стягуються аліменти в розмірі 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу) заявника, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 квітня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, відповідно.
Позивач вказує, що у нього погіршився стан здоров`я порівняно з тим, що був на момент видачі судового наказу справа №369/11930/19 провадження №2-н/369/665/19 від 07 жовтня 2019 року на сплату аліментів для доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів), пов`язане з соматоморфниим вегетативним розладом, перманентно-пароксизмальним перебігом з мігренозними цефалгіями, венозною дисциркуляцією, невротичними проявами. Також, з заявник доглядав за бабою ОСОБА_5 . Офіційне підтвердження цього отримав лише у жовтні 2023 року про те, що цілодобово на не професійній основі здійснював догляд за бабою ОСОБА_5 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Піклування та догляд негативно вплинуло на його стан здоров`я та погіршення самопочуття.
На дату звернення до суду про зменшення розміру частки аліментів у ОСОБА_2 почастішали тривалі мігрені, тиск в голові, напади погіршення зору, затерпіння частин тіла, які впливають на працездатність та можливість відповідати відкритим вакансіям для отримання доходу. Теперішній матеріальний стан не дає можливості повноцінно лікуватися, систематично та комплексно обстежуватись на спеціалізованому обладнанні в ДУ «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України» в зв`язку з постійним проживанням в м. Глобине, а саме відсутність коштів на поїздку до медичного закладу, проживання та сплату послуг за огляд.
Також, позивач зазначає, що у нього значно погіршився майновий стан, оскільки його було звільнено з посади економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності в цеху №158 у ДП ЖМЗ «Візар», що призвело до втрати єдиного постійного матеріального доходу та вплинуло на зміну міста проживання та переїзд в м. Глобине Полтавської область.
Окрім цього, ОСОБА_1 вказує, що він проживає разом з батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у останнього наявні хронічні захворювання, він потребує постійного медичного лікування та матеріальної допомоги, що додатково впливає та погіршує матеріальний стан позивача.
Враховуючи викладене, позивач просив суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2019 року №369/11930/19 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходів), щомісячно та визначити розмір аліментів в розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати просив покласти на позивача. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 26 січня 2026 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
18 березня 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.
Крім того 18 березня 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів. 
Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, зазначає таке:
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21) зазначено, що :
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
Враховуючи те, що мотивувальна частина постанови апеляційного суду мотивів про прийняття додаткових доказів, наданих позивачем не містить, колегія суддів погоджується з аналогічними за змістом доводами касаційної скарги та констатує порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».
У постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вказано, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18). …представник ТОВ «ТБ «Азовмашпром» ні в запереченні на апеляційну скаргу, ні в судовому засіданні не обґрунтовувала поважність обставин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, внаслідок яких відповідач був позбавлений можливості їх надати з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Отже, апеляційний суд з порушенням зазначених норм процесуального права прийняв як докази копії договорів купівлі - продажу від 12 серпня 2009 року № 24-09/342 Мр, від 30 вересня 2009 року № 30-09/342 Мр та копії контрактів від 08 вересня 2009 року № А/09-26, від 19 серпня 2010 року № 36-10, які не були подані до суду першої інстанції. Мотиви апеляційного суду щодо підстав прийняття доказів на стадії апеляційного перегляду справи у оскарженій постанові не викладено, що може свідчити про відсутність виняткових випадків, внаслідок яких позивач був позбавлений можливості надати ці докази до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі № 279/11692/15-ц (провадження № 61-1233св19) зазначено, що:
«тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні. Апеляційний суд усупереч нормам процесуального права, приймаючи зазначені докази, у прийнятті яких було відмовлено судом першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та не встановив неможливості своєчасного їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи, необґрунтованості відмови у їх прийнятті, а дійшов передчасного висновку про виділ частини майна у натурі відповідно до висновків експерта від 24 квітня 2018 року № 805/04/18».
У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що:
«відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Водночас клопотання відповідача про долучення доказів не містить доводів неможливості подання такого клопотання та відповідних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача. 
Колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені клопотання про долучення доказів. Враховуючи вищевказане не підлягають долученню до матеріалів справи та дослідженню такі докази як: Копія Довідки про доходи з місця роботи ОСОБА_1 , завірена адвокатом відповідача, зі справи № 369/12303/23 в №22-Ц/824/6407/2024; Копія Нотаріальної довіреності для доньки ОСОБА_2 - важлива для підтвердження не першочергових витрат, для підтвердження зміни матеріального стану ОСОБА_1 ; Копія Рішення №519/3 від 27.09.2023р. та додаток до рішення Висновок щодо визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області; Рішення №847 про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі від 09.11.2023р. Повідомлення №849 про надання соціальних послуг від 01.10.2023 року по 30.09.2024 року; Доказ фактичного проживання, з недієздатною бабусею ОСОБА_5 станом на №02-43/402 від 29.09.2023 року; Копія Повідомлення №849 про надання соціальних послуг від 01.11.2023 року для підтвердження догляду за недієздатною ОСОБА_5 в 2023-2024 році; Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №369/12303/23 від 07.08.2024 року станом на 25.11.2025 №70211/24.2-30; Копія Розрахунок заборгованості зі сплати аліментів згідно виконавчого листа №369/12303/23 від 07.08.2024 року станом на 25.11.2025 №70217/24.2-30; Звернення до Служби справ сім`ї " ОСОБА_2 : Заяви до Служби справ дітей надання рішення щодо втановлення порядку побачення з дитинию, участі вихованні дитини (того з батьків, хто проживає окремо від дитини) від 07.09.2023 №Є-2386; Заява до Служби справ дітей по питанню спілкування та допомоги №282-Є від 26.08.2025; Заяви до Служби справ дітей №959 від 05.09.23р.; Відповідь Служби справ сім`ї на заяву № 794 від 28.08.2025 року.
У судове засідання, призначене на 30 квітня 2026 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися. 
Позивач ОСОБА_2 28 квітня 2026 року надав до апеляційного суду заяву про розгляд справи без його участі, підтримав наданий ним відзив та позицію викладену у ньому. 
Представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Гайдай О. М. до апеляційного суду 29 квітня 2026 року подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю адвоката в іншій справі № 359/3507/26, яка призначена на 30.04.2026 року на 11: 45 год. в Бориспільському міськрайонному суді Київської області ухвалою зазначеного суду від 03 квітня 2026 року. 
Щодо поданого клопотання про відкладення розгляду справи, апеляційний суд звертає увагу на те, що заявлене клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з нібито перебуванням представника в іншому судовому засіданні не містить належних і допустимих доказів та не підтверджене документально. Суду не надано жодних підтверджень того, що зазначений адвокат представляє інтереси будь-яких учасників у справі № 359/3507/26, що розглядається Бориспільським міськрайонним судом Київської області.
Навіть за умови підтвердження участі адвоката Гайдай О. М. у розгляді справи № 359/3507/26, призначеної до розгляду на 30 квітня 2026 року о 11 год. 45 хв. у Бориспільському міськрайонному суді Київської області на підставі ухвали цього суду від 03 квітня 2026 року, саме по собі таке призначення не може бути безумовною підставою для відкладення розгляду даної справи.
Апеляційний суд враховує, що розгляд цієї справи та судове засідання в ній були призначені ухвалою Київського апеляційного суду від 27 березня 2026 року, тобто раніше, ніж було призначено судове засідання у справі № 359/3507/26. За таких обставин адвокатом не наведено жодних обґрунтованих причин, з яких пріоритет було надано участі саме у справі № 359/3507/26, а не у даній справі, про дату та час розгляду якої представнику було відомо раніше.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 не був позбавлений можливості самостійно здійснювати захист своїх прав та обов`язків у суді, проте не скористався такою можливістю та не навів причин своєї відсутності.
Також апеляційний суд зазначає, що сторона відповідача мала можливість заявити клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, що дозволило б брати участь у розгляді справи незалежно від місця перебування, проте така можливість не була використана.
Враховуючи викладене, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що відповідно до положень статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням, не є незмінним та може бути зменшений у разі доведеності зміни матеріального чи сімейного стану платника аліментів або погіршення його здоров`я; встановлено, що після видачі судового наказу від 07 жовтня 2019 року у позивача погіршився майновий стан та стан здоров`я, зокрема у зв`язку зі звільненням з роботи та необхідністю здійснення догляду за хворим батьком; враховано, що на час розгляду справи з позивача стягуються аліменти на утримання двох дітей, а тому змінився його сімейний стан; виходячи із сукупності зазначених обставин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання доньки, з 1/4 до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) позивача.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеним погіршення матеріального стану позивача, оскільки таке погіршення, на думку апелянта, повинно оцінюватися виключно у порівнянні з матеріальним становищем платника аліментів на час їх первісного призначення.
Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, наведена норма передбачає декілька самостійних підстав для зміни раніше визначеного розміру аліментів, зокрема зміну матеріального стану, зміну сімейного стану платника або одержувача аліментів, а також погіршення чи поліпшення стану здоров`я. При цьому наявність кожної із зазначених обставин може бути достатньою підставою для вирішення питання про зміну розміру аліментних зобов`язань.
Як убачається з матеріалів справи, аліменти на утримання доньки були стягнуті з позивача на підставі судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 жовтня 2019 року. Після цього у позивача народилася інша дитина, на утримання якої рішенням суду від 11 грудня 2023 року також стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку (доходу). Отже, з часу первісного визначення розміру аліментів на доньку відбулися зміни сімейного стану позивача, що підтверджується належними та допустимими доказами.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано врахував не лише доводи позивача щодо зміни його матеріального становища, а й встановлені обставини зміни сімейного стану та наявність у нього обов`язку зі сплати аліментів на утримання іншої дитини. Врахувавши загальний розмір аліментних платежів, що стягуються з позивача на користь обох дітей, а також вимоги статей 180, 181, 192 СК України щодо забезпечення балансу між інтересами дітей та можливостями їхнього батька щодо виконання аліментного обов`язку, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру аліментів, що стягуються на утримання доньки, з 1/4 до 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) позивача.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько