П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/14112/26	

 	Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В. Дата і місце ухвалення: 26.05.2026р., м. Одеса 	
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі:
головуючого – Ступакової І.Г.
суддів – Бітова А.І.
– Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

14 травня 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , в якому просив суд:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 за період з 02.11.2023р. по 01.07.2024р. грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, обрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023р., Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024р., на відповідні тарифні коефіцієнти згідно додатків 1 і 14 до Постанови Кабінет Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017р. №704;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення (основних, додаткових та одноразових видів грошового забезпечення), грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористані щорічної основної відпустки та додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 02.11.2023р. по 01.07.2024р., з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, обрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023р., Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024р. на відповідні тарифні коефіцієнти згідно додатків 1 і 14 до Постанови Кабінет Міністрів України "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 30.08.2017р. №704 та здійснити належні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.05.2026р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме: надання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням дійсних та об`єктивних причин пропуску такого строку та з наданням відповідних доказів.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26.05.2026р. відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду.
Позовну заяву повернуто позивачу на підставі ч.2 ст.123 КАС України.
Роз`яснено позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу від 26.05.2026р. та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
В своїй скарзі апелянт зазначає, що спір, який виник між сторонами, є спором щодо виплат, які належать працівникові при звільненні, у тому строк звернення з даним позовом до суду, передбачений частиною другою статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум за оспорюваний період, а не тільки на момент звільнення. Відповіддю військової частини НОМЕР_2 від 14 травня 2026 року позивачу було надано довідку від 09 лютого 2026 року про обсяг і характер усіх виплачених йому сум за весь період служби і саме з цієї дати варто обраховувати строк звернення до суду.
З посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 29.04.2026р. по справі №240/19342/25, від 30.01.2026р. по справі №420/28734/24, від 28.04.2026р. по справі №400/6860/24, апелянт зазначає, що відсутні підстави для висновку про пропуск ОСОБА_1 тримісячного строку звернення до суду, адже відповідачем не надано належних доказів вручення позивачу письмового повідомлення з розміром та складовими нарахованого та виплаченого у спірному періоді грошового забезпечення, як-то докази направлення/видачі розрахункових листів, довідок про грошове забезпечення тощо. При цьому, у наказі про звільнення не вказано відомостей щодо того, за яким механізмом нараховувалось та сплачувалось позивачу грошове забезпечення у спірному періоді.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.2 ст.312 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 02.11.2023р. по 01.07.2024р. ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого стрільця оператора стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти, що підтверджується відомостями його військового квитка серії НОМЕР_3 , довідкою про проходження військової служби за вих. №694 від 01.07.2024р.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2024р. №189 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я без права носіння військової форми одягу.
Вважаючи порушеним своє право на отримання у належному розмірі грошового забезпечення за період з 02.11.2023р. по 01.07.2024р. ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду. 
При цьому, позивач стверджував, що про порушення свого права він дізнався з листа військової частини НОМЕР_2 від 14 травня 2026 року, яким йому було надано довідку від 09 лютого 2026 року про обсяг і характер усіх виплачених сум за весь період служби
Суд першої інстанції, повертаючи ухвалою від 26.05.2026р. позовну заяву, дійшов висновку, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, встановлений ч.2 ст.233 КЗпП України. Суд зазначив, що позивач не навів жодної обставини та не надав жодного доказу, які б свідчили про існування об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали подати позов з дотриманням строків. За висновками суду, фактично позивач просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб стороні позивача.
Суд зазначив, що якщо визнати правомірним, що строк починається лише з моменту отримання довідки через два (п`ять чи десять) років, це перетворить встановлений законом строк на нескінченний та такий, що взагалі не піддається обчисленню. Будь-який колишній службовець в такому випадку отримує право самовільно вирішувати, коли саме поновити свій строк, просто надіславши запит у військову частину через роки після звільнення.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного. 
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).
За правилами ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Положення статті 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.
В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Відповідно до частин першої та другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. 
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Так, Конституційний Суд України виходив з того, що запровадження тримісячного строку для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат обмежує гарантоване право особи на своєчасне одержання винагороди за працю та уможливлює невиконання роботодавцем обов`язку з оплати праці, зокрема у випадках, коли працівник звертатиметься до суду пізніше ніж через три місяці з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Фактично право працівника на одержання винагороди за працю підлягає судовому захисту лише в межах установленого строку звернення до суду, зі спливом якого працівник втрачатиме можливість ефективного та дієвого поновлення своїх прав у спосіб звернення до суду.
Якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Наведене свідчить, що Конституційний Суд України розмежував:
- тримісячний строк для звернення звільненого працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат;
- тримісячний строк для звернення працівника під час дії трудових відносин до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Останній передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України, приписи якої Конституційний Суд України визнав неконституційними.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до суду встановленню, передусім, підлягає яка частина статті 233 КЗпП України має бути застосована до спірних правовідносин.
Як вже зазначалося, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.07.2024р. №189 ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас за станом здоров`я без права носіння військової форми одягу.
Фактично відповідач мав завершити свої правовідносини з позивачем в частині виплати всіх сум, що належать працівникові, саме в день виключення зі списків особового складу військової частини, а також письмово повідомити позивача про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
За таких обставин, на думку колегії суддів, спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.
Колегія суддів вважає, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Такий підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23 та від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24.
У поданій до суду першої інстанції заяві про поновлення строку звернення до суду, позивач наголошував про невиконання з боку військової частини НОМЕР_1 обов`язку щодо вручення письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Зазначав, що про порушення його права на належний розмір грошового забезпечення за період проходження служби з 02.11.2023р. по 01.07.2024р. він дізнався з листа відповідача від 14.05.2026р. 
Отже, з метою правильного обчислення строку звернення до суду з цим позовом слід з`ясувати день, коли ОСОБА_1 дізнався про порушення його прав, свобод чи інтересів, установити початок відліку строку звернення до суду з цим позовом та, за необхідності, з`ясувати наявність поважних причин пропуску такого строку.
Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30.04.2026 року в справі №420/20979/25 та від 01.05.2026 року в справі №240/6311/25.
Верховний Суд у постанові від 26.05.2026р. по справі №340/5721/25 звернув увагу, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. 
Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції в рамках даної справи не з`ясовувалося коли ОСОБА_1 набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Будь-які докази того, що відповідної інформації він набув раніше 14.05.2026р., а також щодо виконання військовою частиною обов`язку щодо вручення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, в матеріалах справи відсутні.
З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є передчасним.
Статтею 320 КАС України передбачено право суду апеляційної інстанції за наслідками скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвали від 26.05.2026р. та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, як це передбачено ст.320 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2026 року скасувати.
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 червня 2026 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук