ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3191/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
Прокурор – Капустін М.В.;
Від Одеської міської ради – Павлюк В.С.;
Від Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" – Голубков М.В.;
Від ОСОБА_1 - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс"
на рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 (повний текст рішення складено 10.03.2026) суддя: Мостепаненко Ю.І.
по справі №916/3191/25
за позовом керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:  ОСОБА_1 
про скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії, 
(суддя першої інстанції Мостепаненко Ю.І., дата та місце ухвалення рішення: 04.03.2026, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),

У серпні 2025 року керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі - Прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі - Позивач) до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" (далі - Відповідач), у якій просив суд:
- скасувати державну реєстрацію права приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” (код ЄДРПОУ: 43975154) на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю загальною площею 197,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2071069051101;
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” (код ЄДРПОУ: 43975154) усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , площею 202,8 кв.м шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва – нежитлової будівлі загальною площею 197,7 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2071069051101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог Керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси посилався на те, що ОСОБА_1 шляхом самочинного будівництва господарської будівлі, реконструйованої в подальшому у нежитлову будівлю зі збільшенням площі забудови, без вихідних даних на проектування та належно затвердженого проєкту будівництва, відповідних дозвільних документів про початок виконання будівельних робіт, без документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, без відповідного документа на право власності чи користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно зайняв земельну ділянку комунальної форми власності площею 202,8 кв.м, що є порушенням прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 у даній справі позов Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс”, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії задоволено; скасовано державну реєстрацію права приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” (код ЄДРПОУ: 43975154) на об`єкт нерухомого майна – нежитлову будівлю загальною площею 197,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2071069051101; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” (код ЄДРПОУ: 43975154) усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , площею 202,8 кв.м шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва – нежитлової будівлі загальною площею 197,7 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 2071069051101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” (65122, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 122/1; код ЄДРПОУ: 43975154) на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3; код ЄДРПОУ 03528552; рахунок № UA 808201720343100002000000564, банк отримувача - ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача – 820172, код класифікації доходів бюджету – 22030101) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 4844,80 грн та судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 1211, 20 грн.
У своєму рішенні суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 здійснено будівництво об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,8 кв.м за відсутності документів, які надають право на виконання будівельних робіт та документів, які посвідчують прийняття закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації.
Суд вважав, що державний реєстратор Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Мельник Тетяна Іванівна з огляду на відсутність документів, передбачених п. 41,42 Порядку № 1127 від 25.12.2015, мала прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна – господарську будівлю, загальною площею 41,8 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 за Шелковніковим М.Г., з огляду на що рішення вказаного державного реєстратора №52005530 від 17.04.2020 про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 41,8 кв.м за ОСОБА_1 (номер запису про право власності: 36287502) прийняте з порушенням п.п. 41,42 Порядку № 1127 від 25.12.2015 та Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно” є незаконним.
Крім того, місцевий господарський суд зазначив, що державним реєстратором проведено зміни до розділу на вищевказаний об`єкт без наявності усіх необхідних документів. Враховуючи вищевикладене, рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. № 52722557 від 18.06.2020 про реєстрацію змін до права власності на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , за Шелковніковим М.Г. (номер запису про право власності: 36287502) прийняте за відсутності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта з порушенням п. 45 Порядку № 1127 від 25.12.2015 та Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно” є незаконним.
Господарський суд вказав, що для ефективного захисту прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, належною позовною вимогою є вимога про скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ “Капітан плюс” на нежитлову будівлю, загальною площею 197,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.
Також суд зазначив, що зважаючи на відсутність у Шелковнікова М.Г. будь-яких правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на відсутність відповідного дозволу на будівництво, введення об`єкту в експлуатацію, документа про присвоєння адреси, об`єкт нерухомості, загальною площею 197,7 кв.м за вказаною адресою є об`єктом самочинного будівництва, а тому, оскільки спірний об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності з порушенням вимог земельного законодавства, суд дійшов висновку, що позовна вимога про усунення перешкод шляхом звільнення земельної ділянки та знесення об`єкта самочинного будівництва є законною та обґрунтованою, адже власник земельної ділянки – територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради повинен безперешкодно користуватися своїм майном задля повного, ефективного та своєчасного захисту своїх порушених прав.
Не погоджуючись з таким рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 у даній справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Прокурора відмовити в повному обсязі.
Апелянт вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та у результаті неповного встановлення судом обставин, які мають значення для справи, недоведеності Позивачем обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
На переконання Апелянта, у зв`язку з неефективним способом захисту, слід відмовити у задоволенні заявленої Позивачем позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” (код ЄДРПОУ: 43975154) на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю загальною площею 197,7 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 122/1 із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2071069051101.
Відповідач у своїй скарзі також зазначає, що на спірній земельній ділянці фактично розташована тимчасова споруда, встановлена ним для здійснення підприємницької діяльності на підставі Паспортів прив`язки № 01-08/438, № 01-08/437 від 05.05.2020, виданих Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради та Договорів ТС-1244/20, ТС-1245/20 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності від 14.12.2020, укладеними з Управлінням споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради. 
При цьому, Апелянт зауважує, що, зважаючи на предмет та підстави заявленого Прокурором позову, визначальним у спорі є з`ясування правового статусу спірного об`єкту, а саме: чи є він тимчасовою спорудою, чи капітальною будівлею, від цього залежить також порядок реалізації повноважень міської ради щодо їх демонтажу.
Апелянт зазначає, що існуючий на сьогоднішній день спірний об`єкт, встановлений Товариством з обмеженою відповідальністю "Капітан Плюс" за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, є саме тимчасовою, а не капітальною спорудою, оскільки є одноповерховою спорудою, що виготовлена з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлена тимчасово, а тому є саме рухомим, а не нерухомим майном. Спірна тимчасова споруда встановлена за погодженням відповідного органу з питань містобудування та архітектури міської ради у встановленому законодавством порядку на підставі паспорту прив`язки, як це визначено в ст. 28 Закону №3038 і Порядку №244, відповідно, така тимчасова споруда не може бути визнана, як самовільно встановлена.
Крім того, на думку Апелянта, відмовляючи у відкладенні підготовчого засідання, а також залишаючи без розгляду клопотання Відповідача про призначення експертизи, судом першої інстанції порушено право Відповідача на доступ до правосуддя та ефективний захист.
На переконання Скаржника, суд першої інстанції, усвідомлюючи значення клопотання про призначення експертизи у даній справі, фактично позбавив Відповідача можливості його реалізації, спочатку через надмірний формалізм залишив без розгляду, а згодом — відмовив у зв`язку із закриттям підготовчого провадження, яке сам же і ініціював без надання Відповідачу реальної можливості усунути недоліки.
Апелянт також вважає, що судом ухвалено рішення на підставі недопустимого доказу, оскільки копія висновку судової експертизи надана Прокурором не була засвідчена експертною установою чи експертом, який проводив дослідження, ні у письмовому вигляді, ні шляхом накладення кваліфікованого електронного цифрового підпису на електронну копію документа.
Разом з апеляційною скаргою Апелянтом також заявлено клопотання про призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизи, на розгляд якої Відповідач просить поставити наступні питання:
- Чи наявний у споруди розташованій за адресою м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 такий конструктивний елемент як «фундамент» ( у функціональному значенні цього слова), що з`єднує споруду із землею і передає всі навантаження на основу складену ґрунтами (природну) чи штучну? 
- Чи можливо віднести основу на якій розташована споруда за адресою м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 до поняття «фундамент»? 
- Чи відповідає основа на якій розташована споруда за адресою м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 вимогам ДБН В.21-10-2009 "Основи та фундаменти. Основні положення проектування"? Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності? 
- Чи є споруда розташована за адресою м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 – тимчасовою спорудою або нерухомим майном?
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” на рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 по справі №916/3191/25; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; призначено розгляд справи №916/3191/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Капітан плюс” на рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 на 11.05.2026 року об 11-00 год.; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/3191/25.
09.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3191/25.
15.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У своєму відзиві Прокурор заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.
Прокурор зазначає, що для ефективного захисту прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, належною позовною вимогою є вимога про скасування державної реєстрації права приватної власності на об`єкт нерухомості загальною площею 197,7 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 122/1 із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.
Прокурор звертає увагу суду апеляційної інстанції на факт анулювання Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради перелічених в апеляційній скарзі Паспортів прив`язки №01-08/438 від 05.05.2020 (на підставі висновку Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради № 04-11/381 від 03.04.2025) та №01-08/437 від 05.05.2020 (на підставі висновку Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради № 04-11/382 від 03.04.2025). Відповідно до висновків Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, Управління на підставі випадку встановлення факту надання в заяві та документах, що додаються до неї, недостовірної інформації по договорам на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності від 14.12.2020.
Зважаючи на факт реєстрації спірного об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (враховуючи збільшення площі та переходи права власності), анулювання паспортів прив`язки у зв`язку з наданням ТОВ "Капітан плюс" недостовірної інформації щодо спірного об`єкту, а також наявність судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, отриманої в рамках кримінального провадження №12021160380000045 від 15.01.2021, складеної за результатами безпосереднього обстеження експертом нежитлової будівлі за участі представників контролюючих органів, твердження представника Відповідача стосовно того, що спірний об`єкт є тимчасовою спорудою не знаходить свого підтвердження.
Прокурор також вважає, що судом першої інстанції правомірно було залишено без розгляду відзив Відповідача та клопотання про призначення експертизи, а доводи Апелянта в цій частині є необґрунтованими.
Крім того, 15.04.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Заступника керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси надійшли заперечення на клопотання Апелянта про призначення експертизи.
Як зазначає Прокурор, рішенням державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінової К.А. від 19.11.2020, індексний номер 55228451, на підставі Акту прийому-передачі майна, серія та номер 1450, 1451 від 11.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І.В., зареєстровано право власності на вказану вище нежитлову будівлю, площею 197,7 кв. м, за ТОВ "Капітан плюс" шляхом передачі нерухомого майна до статутного капіталу. 
Згідно Актом прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Товариства від 22.11.2020 Шелковніковим М.Г. до ТОВ "Капітан плюс" передано вказаний об`єкт нерухомого майна. Директор Товариства – Мазніцький Василь Іванович, приймає вищевказане майно для подальшої передачі на баланс Товариства після його державної реєстрації. 
Таким чином, як зазначає Прокурор, Відповідач своїми ж активними діями, направленими на реєстрацію речового права на спірний об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно підтверджує факт капітальності нежитлової будівлі, адже в реєстрі не можуть бути зареєстровані тимчасові споруди, на чому наполягає представник Відповідача.
Прокурор вважає, що проведення експертного дослідження для з`ясування обставин, які вже були предметом експертного дослідження (отримано висновок експерта, складений за результатами проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №05/25 від 31.03.2025 у кримінальному провадженні №12021160380000045 від 15.01.2021) та які можна встановити без проведення експертизи, на підставі наявних доказів у справі є безпідставним та не відповідатиме завданням цивільного судочинства, зокрема, своєчасному вирішенню спорів судом, а також принципу розумності строків розгляду справи судом.
Так, за результатами означеної вище експертизи, експертом було зроблено висновки, що в нежитловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 виконано роботи з реконструкції зі зміною геометричних розмірів фундаментів у плані. Нежитлова будівля за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 відноситься до ІІІ групи капітальності та є об`єктом нерухомого майна.
Прокурор звертає увагу, що експерт несе кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку відповідно до ст. 384 Кримінального кодексу України, про що останній попереджений відповідно до чинного законодавства.
В межах кримінального провадження, слідчим 24.02.2025 проведено огляд приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 із залученням судового експерта, представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та попередньо встановлено, що тимчасові споруди за вказаною адресою відсутні, а об`єкт нерухомості загальною площею 197,7 кв. м має ознаки капітальності. В ході огляду за вказаною адресою на місцях визначених в вищевказаних паспортах прив`язки тимчасових пересувних літніх майданчиків не встановлено. Нежитлова будівля використовується під станцію технічного обслуговування автомобілів.
З огляду на наведене, Прокурор вважає, що наявний в матеріалах справи висновок експерта повністю відповідає на питання, зазначені в клопотанні Відповідача, проводити експертизу повторно немає необхідності, а тому Прокурор просить відмовити у задоволенні клопотання Апелянта про проведення експертизи у даній справі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 в судовому засіданні оголошено перерву по справі №916/3191/25 до: 25.05.2026 року о 12-00 год. 
Позивач та Третя особа своїм правом на подання відзиву не скористались, що у відповідності до ч.3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
25.05.2026 у судове засідання з`явилися Прокурор, представники Позивача та Відповідача, які підтримали доводи та вимоги викладені ними письмово. ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасників справи, колегія суддів апеляційного господарського суду, з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за необхідне розглянути справу за відсутності Шелковнікова Михайла Григоровича, за наявними у справі матеріалами.
У судовому засіданні, розглянувши клопотання Апелянта про призначення у даній справі судової будівельно-технічної експертизи, а також заперечення Прокурора щодо його задоволення, судова колегія зазначає наступне.
В обґрунтування заявленого клопотання Апелянт зазначає, що спірний об`єкт є тимчасовою спорудою, встановленою для здійснення підприємницької діяльності на підставі паспортів прив`язки №01-08/438, №01-08/437 від 05.05.2020, виданих Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради, а також договорів №ТС-1244/20, №ТС-1245/20 від 14.12.2020, укладених з Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради.
Апелянт вказує, що спірна споруда встановлена у порядку, визначеному статтею 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, а тому не може вважатися самовільно встановленою.
Крім того, Апелянт зазначає, що визначальним для правильного вирішення спору є встановлення правового статусу спірного об`єкта, а саме – чи є він тимчасовою спорудою або об`єктом нерухомого майна, оскільки від цього залежить порядок реалізації органом місцевого самоврядування повноважень щодо його демонтажу.
На думку Апелянта, висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №05/25 від 31.03.2025, виконаної у межах кримінального провадження №12021160380000045 від 15.01.2021, є неповним та необґрунтованим, оскільки під час проведення вказаного дослідження не було здійснено дослідження фундаменту споруди, не проведено його обмірів, а також не встановлено, чи відповідає бетонна основа вимогам будівельних норм, чи є вона нерозривно пов`язаною зі спірною спорудою та чи можливо демонтувати металеву конструкцію без втрати її функціонального призначення та цінності.
З огляду на викладене, Апелянт вважає за необхідне призначити у даній справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої просить доручити експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України.
У свою чергу Прокурор подав заперечення на вказане клопотання, у яких зазначив, що обставини, для встановлення яких Апелянт просить призначити експертизу, вже були предметом експертного дослідження у межах кримінального провадження №12021160380000045, за результатами якого складено висновок експерта №05/25 від 31.03.2025. На думку Прокурора, проведення повторного експертного дослідження за наявності відповідного висновку та інших доказів у справі є безпідставним, суперечить завданню цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду справи та не відповідає принципу розумності строків судового розгляду.
У судовому засіданні представник Відповідача підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити, тоді як Прокурор і Позивач заперечили проти його задоволення.
Судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на наступне.
У відповідності до ст. 41 Господарсько процесуального кодексу України, для роз`яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.
Поняття судової експертизи визначено у ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" визначено, що судовою експертизою є дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Відповідно до положень частини 3 статті 98 Господарсько процесуального кодексу України, висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Відповідно до ст. 99 Господарсько процесуального кодексу України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Вирішуючи питання призначення у справі судової експертизи, суд враховує, що тягар доведення наявності чи відсутності обставин, на яких ґрунтуються заперечення лежить на стороні, яка на них посилається, а судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування; якщо наявні в матеріалах справи докази є взаємно суперечливими.
За змістом статті 13 Господарсько процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 14 Господарсько процесуального кодексу України).
Згідно статті 42 Господарсько процесуального кодексу України висновок судового експерта для господарського суду не є обов`язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.
Отже, головною умовою призначення експертизи - є необхідність з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Судова колегія зауважує, що зі змісту поданого Відповідачем клопотання та переліку питань, які пропонується поставити на вирішення експерта, вбачається, що основною метою призначення відповідного експертного дослідження є встановлення правового та технічного статусу спірного об`єкта нерухомого майна, щодо якого Прокурором заявлено свої позовні, а саме визначення того, чи є зазначений об`єкт тимчасовою спорудою чи капітальною будівлею.
При цьому саме встановлення характеру спірного об`єкта як тимчасової споруди або об`єкта нерухомого майна має істотне значення для вирішення спору та надання оцінки доводам сторін щодо наявності або відсутності ознак самочинного будівництва.
Апеляційний господарський суд зауважує, що матеріали справи вже містять висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №05/25 від 31.03.2025, складений у межах кримінального провадження №12021160380000045, копію якого долучено до матеріалів даної справи.
Згідно із зазначеним висновком встановлено, що об`єкт, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, фактично має загальну площу 182,7 кв.м, площу забудови – 202,8 кв.м, а також відноситься до ІІІ групи капітальності та є об`єктом нерухомого майна.
Доводи Апелянта про те, що вказаний висновок є неповним та необґрунтованим у зв`язку з тим, що експертом не було проведено окремого дослідження фундаменту споруди, колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки як вбачається зі змісту експертного висновку, експертом було досліджено та проаналізовано конструктивні елементи спірного об`єкта у сукупності, у тому обсязі, який є необхідним для визначення ступеня капітальності споруди та віднесення її до об`єктів нерухомого майна. Сам по собі факт відсутності окремого дослідження фундаменту не свідчить про неповноту або необґрунтованість висновку експерта та не спростовує встановлених ним обставин щодо типу спірного об`єкта.
Отже, враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи №05/25 від 31.03.2025 містить всі відомості, необхідні для вирішення даного спору, а питання, які Апелянт просить поставити на вирішення нової експертизи, фактично вже були предметом дослідження експерта під час проведення зазначеної експертизи.
Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для призначення судової будівельно-технічної експертизи у даній справі та, відповідно, відмову у задоволенні вказаного клопотання Апелянта.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційну скаргу та відзив на неї, заслухавши пояснення Прокурора, представників Позивача та Відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області прийнято рішення від 17.04.2020, індексний номер 52005530 (з відкриттям розділу 2071069051101) про реєстрацію права власності за Шелковніковим М.Г. на об`єкт нерухомого майна – господарську будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 41,8 кв.м.
Підставою для реєстрації права власності на вказану господарську будівлю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх державним реєстратором зазначені наступні документи: довідка б/н від 10.04.2020, виготовлена ФОП Михайленко В.Ф. та технічний паспорт б/н від 10.04.2020, виготовлений ФОП Михайленко В.Ф.
Відповідно до Технічного паспорту серія та номер б/н від 10.04.2020, виготовленого фізичною особою-підприємцем Михайленком В.Ф. на замовлення Шелковнікова М.Г., об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , складається із господарської будівлі, площею 41,8 кв.м, площа забудови – 47,2 кв.м. При цьому в графі «рік спорудження» будівлі зазначено 1991. У примітці до «схеми розташування будівлі» зазначено, що господарська будівлі літ. «А» побудована до 05.08.1992 та вона не є самочинним будівництвом.
Також у наявній у матеріалах справи довідці б/н від 10.04.2020, виготовленій ФОП Михайленко В.Ф., зазначено, що під час проведення технічної інвентаризації за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що Шелковніковим М.Г. за вказаною адресою побудовано у 1991 році господарську будівлю літ. «А», загальною площею 41,8 кв.м. На думку інженера з інвентаризації нерухомого майна Циклінського С.В., у зв`язку з тим, що господарська будівля літ. «А» побудована до 05.08.1992, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, що затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 за № 127, вона не є самочинним будівництвом та не підлягає введенню в експлуатацію.
Також в матеріалах справи наявна Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 438709884, зі змісту якої вбачається, що рішенням державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецьким О.С., індексний номер 52722557 від 18.06.2020, внесено зміни до розділу № 2071069051101, а саме: змінено тип об`єкта з господарської будівлі на нежитлову; змінено загальну площу об`єкта з 41,8 кв.м на 197,7 кв.м. Так, підставою для реєстрації права власності на вказану господарську будівлю у Державному реєстрі прав державним реєстратором зазначені наступні документи: висновок, серія та номер 01365 від 09.06.2020, виданий ТОВ "Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна"; технічний паспорт б/н від 06.06.2020, виготовлений ТОВ "Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна".
Згідно з технічним паспортом б/н від 06.06.2020, виготовленого ТОВ "Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна" на замовлення Шелковнікова М.Г., об`єкт нерухомого майна складається вже з 3 (трьох) основних та 3 (трьох) підсобних приміщень загальною площею 197,7 кв.м, площа забудови – 221,2 кв.м.
Відповідно до висновку № 01365 від 09.06.2020, виданому ТОВ "Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна", під час технічної інвентаризації встановлено, що об`єкт нерухомого майна використовується власником – ОСОБА_1 як об`єкт нерухомості у вигляді нежитлової будівлі. Вказана нежитлова будівля на момент технічної інвентаризації складається в цілому з «нежитлової будівлі літ. «А», загальною площею 197,7 кв.м. На думку інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_2 , зміна призначення об`єкту під нежитлову будівлю не передбачає проведення робіт, після закінчення яких об`єкт підлягає прийняттю в експлуатацію, відповідно до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 № 406 (із змінами та доповненнями), об ’єкт інвентаризація якого проведена, за набором приміщень, площею, наявністю інсоляції в приміщеннях відповідає вимогам, як нежитлова будівля. Загальна площа об`єкту нерухомого майна збільшена до 197,7 кв.м за рахунок проведення робіт, що не потребують документів; які дають право на їх виконання відповідно до «Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право па їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. № 406 (із змінами та доповненнями). За таких обставин, об`єкт нерухомого майна, належний на праві приватної власності ОСОБА_1 , може використовуватись як об`єкт нежитлової нерухомості у вигляді нежитлової будівлі розташованої за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 197,7 кв.м.
Матеріали справи містять Протокол № 1 засновників (учасників) про утворення Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" від 09.11.2020, яким було вирішено: 
1) створити Товариство з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс"; 
2) встановити статутний капітал Товариства у розмірі 2 000 000,00 (два мільйона) грн 00 коп., що складається з вкладів засновників: 
ОСОБА_3 – вносить до статутного капіталу Товариства грошові кошти на загальну суму 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп.
ОСОБА_1 – вносить до статутного капіталу Товариства грошові кошти на загальну суму 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп., а саме: нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 197,7 кв.м, вартістю - 1 000 000 (один мільйон) гри. 00 коп. Право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, Мельник Т.І. 15 квітня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2071069051101, номер запису про право власності: 36287502.
Розподілити частки у статутному капіталі наступним чином:
ОСОБА_3 - 50 відсотків Статутного капіталу Товариства; 
ОСОБА_1 - 50 відсотків Статутного капіталу Товариства.
Засновники Товариства погодили грошову оцінку нерухомого майна, що вносить ОСОБА_1 у загальному розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп.
3) Затвердити Статут Товариства.
4) Обрати директором Товариства ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків: НОМЕР_1 ). Директору Товариства виконувати обов`язки директора з моменту призначення на посаду.
11.11.2020 між ОСОБА_1 (учасником ТОВ "Капітан плюс") та ОСОБА_4 (директором ТОВ "Капітан плюс") складено та підписано акт прийому – передачі майна, що вноситься до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс", відповідно до якого учасник ТОВ "Капітал плюс" - ОСОБА_1 передає до статутного (складеного) капіталу Товариства наступне майно на загальну суму 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп., а саме: нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 197,7 кв.м, вартістю - 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп. Право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. Мельник Т.І. 15 квітня 2020 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2071069051101, номер запису про право власності: 36287502. Директор Товариства - ОСОБА_4 приймає вищевказане майно для подальшої передачі на баланс Товариства після його державної реєстрації.
У подальшому, рішенням державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінової К.А. від 19.11.2020, індексний номер 55228451, на підставі вказаного вище акту прийому-передачі майна, серія та номер 1450, 1451 від 11.11.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луб І.В., зареєстровано право власності на вказану вище нежитлову будівлю, площею 197,7 кв.м за ТОВ "Капітан плюс" (код ЄДРПОУ 43975154) шляхом передачі нерухомого майна до статутного капіталу. Вказане вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.11.2020 № 233211081.
Згідно з відповіддю Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради № 01-19/476 від 29.03.2024 на запит Київської окружної прокуратури міста Одеси, Одеською міською радою не приймалося рішень щодо надання у власність (користування) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, з відповіді Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за вх. № 3199 від 02.05.2024 вбачається, що за інформацією відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Одеській області відсутні відомості щодо реєстрації правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Також, з відповіді Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-15/14п від 22.01.2025 встановлено, що за інформацією архіву та відділу загального листування відсутні дані щодо надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, а також відсутні відомості про отримання запитів щодо надання можливості розробки проектів землеустрою. 
В той же час, у відповіді КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР за вх. № 3335-24 від 08.05.2024 зазначено, що станом на 31.12.2012 інформація про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, відсутня. У Комунальному підприємстві "БТІ" ОМР інвентаризаційно-реєстраційна справа на об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, також відсутня. 
З інформації УДАБК Одеської міської ради (лист № 01-6/17-11Пр від 14.02.2025) в Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо реєстрації дозвільних документів на будівництво об`єкту за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, державному реєстратору не подавався та в Державному реєстрі прав, відсутній. 
Також, з відповіді Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради № 01-15/14п від 22.01.2025 простежується, що за інформацією архіву та відділу загального листування відсутні дані щодо надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, а також відсутні відомості про отримання запитів щодо надання можливості розробки проектів землеустрою. З листа Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.06.2024 за № 1067/01-11 встановлено, що адреса: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 не присвоювалась. 
В матеріалах справи міститься відповідь Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 26.07.2024 № 01-15/215п, якою зазначено, що Департаментом оформлено 2 (два) паспорти прив`язки групи тимчасових споруд замовником яких є ТОВ "Капітан Плюс" строком до 23.04.2030, а саме:
- паспорт прив`язки група тимчасових пересувних літніх майданчиків (загальна площа - 82,00 м.кв.), № 01-08/437 від 05.05.2020, за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, замовник - ТОВ «КАПІТАН ПЛЮС»;
- паспорт прив`язки група тимчасових пересувних літніх майданчиків (загальна площа - 82,50 м.кв.), № 01-08/438 від 05.05.2020, за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, замовник - ТОВ «КАПІТАН ПЛЮС». 
Відповідно до відповіді Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 12.08.2024 за № 923/01-16 між Управлінням та ТОВ "Капітан Плюс" укладено 2 договори на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, загальною площею 82,5 кв.м. та 82,0 кв.м., а саме Договір № ТС-1244/20 від 14.12.2020 та № ТС-12454/20 від 14.12.2020. 
З акту обстеження, проведеного Київською районною адміністрацією Одеської міської ради (лист від 03.06.2024 за № 1067/01-11) встановлено, що на момент обстеження вказана будівля експлуатується. Між ТОВ "Капітан Плюс" та Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради наявні 2 (два) вищевказані договори № ТС-1244/20 від 14.12.2020 та № ТС-12454/20 від 14.12.2020. 
Поряд з цим, Київською окружною прокуратурою міста Одеси здійснюється нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12021160380000045 від 15.01.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365-2 Кримінального кодексу України та підтримання публічного обвинувачення у кримінальному провадженні № 12025162480000831 від 26.06.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 197-1, ч. 1 ст. 209 Кримінального кодексу України. В межах кримінального провадження, слідчим 24.02.2025 проведено огляд приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 із залученням судового експерта, представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та попередньо встановлено, що тимчасові споруди за вказаною адресою відсутні, а об`єкт нерухомості загальною площею 197,7 кв. м має ознаки капітальності. В ході огляду за вказаною адресою на місцях визначених в вищевказаних паспортах прив`язки тимчасових пересувних літніх майданчиків не встановлено. Нежитлова будівля використовується під станцію технічного обслуговування автомобілів. За інформацією з ТОВ "ІНФОКС" Філія "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" за №478-04/427 від 31.01.2025 встановлено, між ТОВ "Інфокс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Капітан Плюс" укладений договір на послуги водопостачання та водовідведення №04075/3 від 28.12.2020 по об`єкту площею 197,7 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1. З листа АТ «ДТЕК Одеські електромережі» № 101/55/03 від 27.01.2025 з`ясовано, що за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 АТ «ДТЕК ОДЕСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ» укладений договір про надання послуг з розподілу електричної енергії №9424 від 21.12.2020 на об`єкт нежитлова будівля з ТОВ "Капітан Плюс", код-ЄДРПОУ: 43975154. 
З листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 10.04.2025 за № 01-15/92п стало відомо, що Департамент анулював дію паспортів прив`язки група тимчасових пересувних літніх майданчиків за №№ 01-08/437, 01-08/438 від 05.05.2020 за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, замовник - ТОВ "Капітан Плюс". 
Також, з документів наданих Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради в ході допиту 11.04.2025 представника Управління повідомлено прокуратуру про розірвання Управлінням договорів на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд за № ТС-1244/20 від 14.12.2020 та № ТС-12454/20 від 14.12.2020 2025. 
За результатом проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи № 05/25 від 31.03.2025 у кримінальному провадженні № 12021160380000045 від 15.01.2021 встановлено, що об`єкт нерухомості за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, фактично має площу 182,7 кв.м, площа забудови – 202,8 кв.м. Нежитлова будівля відноситься до ІІІ групи капітальності та є об`єктом нерухомості.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Щодо підстав представництва інтересів держави Прокурором в даній справі.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частинами третьою, п`ятою статті 53 Господарсько процесуального кодексу України встановлено, що у визначених законом випадках Прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою Прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу Позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду Прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу Позивача.
Питання представництва інтересів держави Прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону "Про прокуратуру" Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19 зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована Прокурором у суді.
У постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", Прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених Прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення Прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо Прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення Прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення Прокурора необґрунтованим.
При зверненні до суду з даним позовом, Прокурор стверджував про порушення інтересів держави, внаслідок незаконної реєстрація права власності на самочинне будівництво, яке розташовано на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Одеси, оскільки позбавляє власника - територіальну громаду міста Одеси вільно володіти, користуватися та розпоряджатись своєю власністю. Орган, уповноважений державою здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, який однак його не здійснює, є Одеська міська рада, як представник власника земельної ділянки, на якій розміщено самочинне незавершене будівництво.
Так, частиною першою статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Статтею 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на нерухоме майно.
Згідно з частинами першою - третьою статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Частинами першою - другою статті 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що за загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України.
Земельна ділянка, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 122/1, знаходиться в межах міста Одеси та є комунальною власністю, що не заперечується учасниками справи.
За змістом положень статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень міської ради у галузі земельних відносин належить, в тому числі: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
Звідси саме на Одеську міську раду, як представника власника, покладено обов`язок самостійно та через свій виконавчий орган контролювати збереження земельних ділянок територіальної громади міста Одеси, зокрема і спірної, відстежувати стан їх використання та перевіряти за допомогою доступних джерел, чи не має місце порушення прав та інтересів територіальної громади на це майно, а у випадку порушення іншими особами права власності територіальної громади - невідкладно реагувати.
Як встановлено апеляційним господарським судом, Київською окружною прокуратурою м. Одеси на адресу Одеської міської ради було скеровано лист № 423ВИХ-25 від 17.01.2025 щодо отримання інформації про вжиті з боку територіальної громади м. Одеси заходи реагування стосовно захисту порушених прав на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1.
У листі-відповіді Київської районної адміністрації № 58/01-10 від 07.02.2025, Київську окружну прокуратуру м. Одеси проінформовано, що за ймовірним фактом самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності, адміністрацією всі наявні матеріали перевірок за вказаною адресою направлені до Юридичного Департаменту Одеської міської ради для розгляду можливості звернення до суду.
У подальшому, Київська окружна прокуратура м. Одеси направила лист на адресу Одеської міської ради № 2651ВИХ-25 від 18.04.2025 щодо отримання інформації про вжиті з боку територіальної громади м. Одеси заходи реагування за вказаним фактом.
У листі-відповіді Київської районної адміністрації № 298/01-10 від 19.05.2025 за дорученням першого заступника міського голови Олександра Філатова зазначено, що адміністрацією 07.02.2025 всі наявні матеріали перевірок за вказаною адресою направлені до Юридичного Департаменту Одеської міської ради для розгляду можливості звернення до суду.
Із урахуванням викладеного, Позивач, будучи обізнаний про порушення інтересів держави, не вживав жодних заходів на усунення відповідного порушення; не звертався до суду за захистом інтересів держави, що свідчить про бездіяльність компетентного органу та, як наслідок, стало підставою для звернення Прокурора в інтересах держави в особі Позивача до суду з цим позовом.
Така бездіяльність Позивача як компетентного органу, який здійснює відповідні повноваження у сфері спірних правовідносин, є самостійною юридичною особою, однак який незалежно від причини не здійснює захисту інтересів держави в судовому порядку, виключає можливість трактування Прокурора як альтернативного суб`єкта звернення до суду, що замінює компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. У цьому випадку Прокурор виконує саме субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні Позивача, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту інтересів держави.
Наведені вище обставини щодо обізнаності Позивача про порушення інтересів держави, зважаючи на характер наданої Позивачем відповіді на лист Прокурора, свідчать про встановлення обставин, за яких порушення Відповідачем інтересів держави супроводжується неналежним виконанням уповноваженим органом функцій із їх захисту, що призводить до виникнення у органів прокуратури не лише права, а й обов`язку вжити заходів з представництва інтересів держави в суді.
Разом з тим 05.08.2025 Заступник керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в поряду ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" повідомив Одеську міську раду про підготовку для подачі до Господарського суду Одеської області позовної заяви.
Отже, зважаючи на викладене та з огляду на те, що Прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, обґрунтував, у чому полягає порушення цих інтересів, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про підтвердження Прокурором підстав представництва інтересів держави у цій справі та обґрунтованість звернення до суду в інтересах держави в особі Одеської міської ради
Щодо суті спору судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом пунктів "б", "ґ" статті 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю.
Згідно зі статтею 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Строк оренди земельної ділянки не може перевищувати 50 років. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством.
Статтею 124 Земельного кодексу України передбачений порядок передачі земельних ділянок в оренду.
Так, відповідно до частини першої статті 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Частиною другою статті 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу (частина третя статті 124 Земельного кодексу України).
У статті 125 Земельного кодексу України унормовано, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Положеннями частини першої статті 134 Земельного кодексу України унормовано, що земельні ділянки державної чи комунальної власності продаються або передаються в користування (оренда, суперфіцій, емфітевзис) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України).
Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном
Відповідно до частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 наголосила, що виходячи зі змісту частини першої статті 376 Цивільного кодексу України, об`єкт нерухомого майна вважається самочинним будівництвом, якщо він збудований або будується: 1) на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту; 3) з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї з наведених ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
Будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює ситуації, коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку для забудови, але порушує мету використання такої земельної ділянки, а також коли особа здійснює будівництво, не маючи юридичних прав на земельну ділянку.
Мова може йти про самовільне зайняття земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 Земельного кодексу України. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування.
Відсутність в особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка має відповідні речові права на земельну ділянку.
Отже, якщо об`єкт будується або збудований на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, це є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації його судом об`єктом самочинного будівництва.
У разі здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, найбільшого порушення зазнає право власника користуватись земельною ділянкою, яке слід розглядати як юридично гарантовану правовими нормами можливість власника самостійно господарювати на земельній ділянці, використовувати її корисні властивості для задоволення власних соціальних, економічних, духовних та інших потреб, тобто можливість її господарської експлуатації та, як наслідок, отримання доходу від неї.
Особа, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що їй не належить, своїми протиправними діями позбавляє власника можливості належним чином вільно користуватися земельною ділянкою.
У разі самочинного будівництва особа своїми діями також створює й інші перешкоди власнику. Йдеться, зокрема, про порушення права розпорядження земельною ділянкою, яке належить лише її власнику і полягає у юридично забезпеченій можливості визначати юридичну або фактичну долю земельної ділянки, тобто можливість вчиняти різні дії із земельною ділянкою, у тому числі й щодо її відчуження іншим особам.
У статті 90 Земельного кодексу України наведено детальний перелік прав власників земельних ділянок, зокрема, продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність; самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тощо. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відносини власника земельної ділянки із особою, яка вчинила самочинне будівництво на його земельній ділянці, регулюються частинами четвертою - шостою статті 376 Цивільного кодексу України.
Такі відносини, як і будь-які інші відносини власності, є абсолютними, в яких праву власника кореспондує обов`язок усіх і кожного утримуватися від будь-яких посягань на це право.
Основу такої правової охорони утворює принцип єдності земельної ділянки й будівель та споруд, розташованих на ній, основною ідеєю якого є унеможливлення виникнення ситуацій, у яких будівля й земельна ділянка стають об`єктами конкуруючих прав та інтересів різних суб`єктів. Законодавче визначення правових наслідків самочинного будівництва ґрунтується на пріоритетності захисту прав власника земельної ділянки.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що стаття 376 Цивільного кодексу України розташована у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на земельну ділянку.
У постанові від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці.
Особливістю об`єктів самочинного будівництва є те, що відповідно до частини другої статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Самочинне будівництво як майно має визначений правилами статті 376 Цивільного кодексу України спеціальний правовий режим, елементом якого є умови та порядок визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а також наслідки відмови у такому визнанні. Цей механізм ґрунтується на судовому порядку вирішення питань, пов`язаних як із рішенням про визнання права власності, так і з наслідками цього рішення та захистом осіб, права яких порушено самочинним будівництвом.
За умови дотримання чіткого алгоритму дій, передбаченого у статті 376 Цивільного кодексу України, претендувати на отримання самочинно збудованого майна у власність може як особа, яка його побудувала, так і власник земельної ділянки, на якій воно споруджено. Такий висновок сформульовано у пункті 110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22.
З огляду на викладене, самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, є порушенням прав власника відповідної земельної ділянки.
У постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84).
Як було встановлено судовою колегією, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області прийнято рішення від 17.04.2020, індексний номер 52005530 (з відкриттям розділу 2071069051101) про реєстрацію права власності за Шелковніковим М.Г. на об`єкт нерухомого майна – господарську будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 41,8 кв.м.
Підставою для реєстрації права власності на вказану господарську будівлю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх державним реєстратором зазначені наступні документи: довідка б/н від 10.04.2020, виготовлена ФОП Михайленко В.Ф. та технічний паспорт б/н від 10.04.2020, виготовлений ФОП Михайленко В.Ф.
Також згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав, 18.06.2020 до відомостей про спірний об`єкт внесено зміни щодо його типу та площі (з 41,8 кв.м до 197,7 кв.м) на підставі висновку і технічного паспорта ТОВ "БТІ об`єктів нерухомого майна".
Разом з тим судовою колегією було встановлено, що спірна нежитлова будівля площею 197,7 кв.м була внесена Шелковніковим М.Г. до статутного капіталу новоствореного Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс", у зв`язку з чим 19.11.2020 за Товариством було зареєстровано право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.
Судова колегія наголошує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у Шелковнікова М.Г., або ж у Відповідача права користування спірною земельною ділянкою та, відповідно, правових підстав для здійснення на ній будівництва будь-яких об`єктів.
Вказані обставини також підтверджуються відповідями Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, наявними у матеріалах справи.
Так згідно з відповіддю Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради № 01-19/476 від 29.03.2024, вказано, що Одеською міською радою не приймалося рішень щодо надання у власність (користування) земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1.
Крім того, з відповіді Головного управління Держгеокадастру в Одеській області за вх. № 3199 від 02.05.2024 вбачається, що за інформацією відділу № 5 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Одеській області відсутні відомості щодо реєстрації правовстановлюючих документів на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1.
При цьому колегія суддів зазначає, що за відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи користування, фізична або юридична особа не набуває права користування земельною ділянкою державної або комунальної форми власності та, відповідно, не має правових підстав для її використання, у тому числі для здійснення будівництва на такій земельній ділянці.
Також судова колегія враховує, що порядок оформлення й отримання дозвільних документів на будівництво об`єктів регламентовано Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011, який встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, Порядком виконання підготовчих і будівельних робіт, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт" від 13.04.2011 №466, а також іншими нормативно-правовими актами.
За змістом наведених у Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначень будівництво - це нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва.
Відповідно до статті 26 Закону "Про регулювання містобудівної діяльності" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.
Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності визначено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються: 1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; 2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації); 3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.
Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після: 1) подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; 3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України Про оцінку впливу на довкілля.
Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.
Таким чином, враховуючи викладені положення законодавства, належними документами, які підтверджують законність будівельних робіт у відповідності до ст. 34, 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" є повідомлення про початок виконання будівельних робіт/дозвіл на виконання будівельних робіт та декларація про готовність об`єкта до експлуатації/акт готовності об`єкта до експлуатації.
Водночас, як встановлено судовою колегією, відповідно до відповіді Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради №01-15/14п від 22.01.2025, за інформацією архіву та відділу загального листування відсутні будь-які відомості щодо надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1.
Крім того, згідно з інформацією Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, викладеною у листі №01-6/17-11Пр від 14.02.2025, у Реєстрі будівельної діяльності відсутні відомості щодо реєстрації дозвільних документів на будівництво об`єкта за вказаною адресою.
Також встановлено, що документ, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію, державному реєстратору не подавався та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутній.
Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Реєстру.
До інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, застосування норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності. Самостійного значення для виникнення права власності факт державної реєстрації не має.
При цьому термін «визнання», який вживається в Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та нормах статті 376 Цивільного кодексу України, має різне змістовне значення. В контексті регулювання відносин, пов`язаних із самочинним будівництвом, термін «визнання» має чітко визначений зміст - визнання судом права власності на нерухоме майно, збудоване на земельній ділянці за тією чи іншою особою. Самою по собі реєстраційною дією передбачений статтею 376 Цивільного кодексу України судовий порядок не може бути підмінений.
Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, а державна реєстрація визначає лише момент, з якого право власності може виникнути за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
У постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (пункт 123).
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Повноцінне здійснення прав на нерухоме майно неможливе без державної реєстрації з огляду на те, що вона є завершальним етапом набуття повного обсягу речових прав. Однак сама по собі державна реєстрація речових прав не захищає учасників цивільних відносин від порушень права власності та інших речових прав.
Враховуючи наведене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відповідає критеріям самочинного будівництва, визначеним статтею 376 Цивільного кодексу України та роз`ясненим у правових висновках Верховного Суду. При цьому сам по собі факт державної реєстрації такого об`єкта не є та не може бути належною правовою підставою для набуття Відповідачем права власності на нього
Щодо доводів Апелянта про те, що спірний об`єкт є тимчасовою спорудою та на його розміщення оформлено відповідні Паспорти прив`язки, а також укладено Договори з уповноваженим органом Одеської міської ради, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частин другої-четвертої статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
На виконання частини четвертої статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, який визначає механізм їх розміщення.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244, підставою для розміщення тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності є паспорт прив`язки тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності.
Отже, тимчасова споруда та об`єкт нерухомого майна - це об`єкти з діаметрально протилежними юридичними та технічними характеристиками.
Тимчасова споруда має статус рухомого майна, не пов`язана фундаментом із землею, встановлюється на підставі паспорта-прив`язки, право власності на таку споруду не підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Капітальна споруда набуває статусу нерухомого майна й об`єкта речових прав після завершення будівництва та проведення державної реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за наявності дозвільних документів на будівництво та введення об`єкта в експлуатацію, має капітальний фундамент і нерозривний зв`язок із землею.
Зазначений підхід є сталим та викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.11.2025 у cправі № 910/14264/24, від 13.01.2026 у cправі № 920/190/25.
Зважаючи на це, вирішуючи спір у відповідній категорії справ, суди зобов`язані встановити всі юридично значущі обставини, без дослідження яких неможливе ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Зокрема, належить з`ясувати, чи відноситься спірне майно до об`єктів нерухомого майна у розумінні цивільного законодавства, чи є воно тимчасовою спорудою, право власності на яку, відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", не підлягає державній реєстрації.
Судовою колегією було встановлено, що на Товариство з обмеженою відповідальністю "Капітан Плюс" було оформлено два паспорти прив`язки груп тимчасових споруд за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, а саме: №01-08/437 від 05.05.2020 та №01-08/438 від 05.05.2020, строком дії до 23.04.2030.
Між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради та Відповідачем було укладено Договори №ТС-1244/20 від 14.12.2020 та №ТС-1245/20 від 14.12.2020 на право тимчасового користування місцями для розташування тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності за вказаною адресою.
Разом з тим, відповідно до Протоколу огляду приміщення за адресою: АДРЕСА_1 від 24.02.2025 було попередньо встановлено, що тимчасові споруди за вказаною адресою відсутні, а об`єкт нерухомості загальною площею 197,7 кв. м має ознаки капітальності. В ході огляду за вказаною адресою на місцях визначених у вищевказаних паспортах прив`язки тимчасових пересувних літніх майданчиків не встановлено. Нежитлова будівля використовується під станцію технічного обслуговування автомобілів.
З наведеного вбачається, що за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 під час проведення огляду були відсутні будь-які тимчасові споруди, натомість за вказаною адресою знаходився об`єкт нерухомості загальною площею 197,7 кв. м.
Судова колегія зазначає, що сам факт державної реєстрації об`єкта за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 як нерухомого майна виключає можливість його віднесення до тимчасових споруд, оскільки тимчасові споруди не є об`єктами нерухомого майна та не підлягають державній реєстрації.
Аналогічна правова позиція щодо неможливості державної реєстрації тимчасової споруди, як об`єкта нерухомого майна, неодноразово висловлювалась Верховним Судом у своїх постановах.
Отже, враховуючи, що за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 під час проведення огляду будь-яких інших об`єктів не виявлено, судова колегія доходить висновку, що саме оглянутий об`єкт і є тим об`єктом, право власності на який зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
За таких обставин вказаний об`єкт не може бути віднесений до категорії тимчасових споруд.
Поряд з цим, з листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 10.04.2025 № 01-15/92п вбачається, що дію паспортів прив`язки групи тимчасових пересувних літніх майданчиків №№ 01-08/437, 01-08/438 від 05.05.2020 за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1, замовником яких є ТОВ "Капітан Плюс" було анульовано.
Також з документів, наданих Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, вбачається, що під час допиту 11.04.2025 представником Управління повідомлено прокуратуру про розірвання договорів на право тимчасового користування місцями для розміщення тимчасових споруд за № ТС-1244/20 та № ТС-12454/20 від 14.12.2020, укладених із ТОВ "Капітан Плюс".
Отже, відповідні дозвільні та договірні підстави для розміщення тимчасових споруд за вказаною адресою втратили чинність, у зв`язку з чим у Відповідача були відсутні правові підстави для розміщення будь-яких об`єктів на спірній земельній ділянці.
Разом з тим апеляційний господарський суд звертається до висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, який міститься в матеріалах справи, відповідно до якого встановлено, що об`єкт нерухомості за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 122/1 фактично має площу 182,7 кв.м, площа забудови становить 202,8 кв.м, а нежитлова будівля відноситься до ІІІ групи капітальності та є об`єктом нерухомого майна.
Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема, у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 Господарсько процесуального кодексу України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
Частиною першою статті 74 Господарсько процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Згідно зі ст. 73 Господарсько процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 76-78 Господарсько процесуального кодексу України докази повинні бути належними, допустимими та достовірними.
За змістом ст. 86 Господарсько процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду господарської справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у господарській справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи, що відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14.12.2022 у справі №477/2330/18.
Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження, оцінюється господарськими судами у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог статті 86 Господарсько процесуального кодексу України, при цьому, сторони не позбавлені можливості надати суду докази на його спростування, клопотати перед судом про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу тощо (постанови Верховного Суду від 11.03.2021 у справі №923/188/20 та від 05.03.2024 у справі №910/3374/23).
Апелянт зазначає, що поданий прокурором висновок судової експертизи є недопустимим доказом, оскільки його копія не засвідчена належним чином. На обґрунтування зазначених доводів Апелянт посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 23.01.2020 у справі № 918/36/19, відповідно до якої висновок експертизи, проведеної в межах іншого провадження, може бути використаний як доказ у господарській справі лише за умови подання його належним чином засвідченої копії. При цьому апелянт вважає, що копія висновку, надана прокурором, не була засвідчена ані експертною установою, ані експертом, який проводив дослідження, у зв`язку з чим такий доказ не може вважатися допустимим. 
Так, у справі №910/21300/17 Верховним Судом розглядалося питання щодо того, чи матиме висновок судового експерта, який був складений для подання в одній справі таку ж доказову силу, якщо він подається в іншій справі (з іншим номером, сторонами тощо), чи, у такому випадку, він не зберігає свого статусу висновку експерта, складеного на замовлення учасника справи саме як доказу. Тобто, чи буде такий висновок експерта (підготовлений для подання у іншу справу) відповідати критеріям належності та допустимості саме доказу у справі, визначеного ст.101 Господарсько процесуального кодексу, для подання у яку він не був підготовлений.
Також Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 у справі №907/651/17 зазначав, що господарські суди при вирішенні господарських спорів мають досліджувати на загальних умовах і висновки судової експертизи, яку було проведено в межах провадження з іншої справи, в тому числі цивільної, кримінальної, адміністративної.
Отже, висновок судової експертизи, проведеної у межах провадження з іншої справи, оцінюються на загальних підставах як доказ у справі. Для можливості оцінки такого висновку основним є те, чи він містить відповіді на питання, які стосуються предмета спору.
До подібного висновку дійшов Верховний Суд у п.5.26 постанови від 05.11.2025 у справі №910/7294/22, зазначивши, зокрема, що чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень.
Як було зазначено, Прокурором було подано копію висновку судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, який було складено в межах кримінального провадження № 12021160380000045 від 15.01.2021.
Статтею 91 Господарсько процесуального кодексу передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу (частини 1, 2, 4, 5).
Відповідно до ч.6 ст.91 Господарсько процесуального кодексу якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Судова колегія зауважує, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, Відповідач не ставив під сумнів допустимість зазначеного експертного висновку, не заявляв заперечень саме щодо належності засвідчення його копії та не порушував питання про невідповідність такого доказу вимогам процесуального законодавства. Навпаки, доводи відповідача були спрямовані виключно на спростування висновків експерта по суті проведеного дослідження та зводилися до незгоди з висновком про віднесення спірного об`єкта до об`єктів капітального будівництва.
При цьому Відповідачем не було наведено будь-яких обставин, які б свідчили про недопустимість вказаного висновку експерта, порушення порядку проведення експертизи або неналежність наданих експерту матеріалів для дослідження. Відтак доводи апеляційної скарги щодо недопустимості зазначеного доказу фактично зводяться до нових заперечень, які не були предметом розгляду суду першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає суперечливими доводи Відповідача щодо недопустимості висновку експерта з підстав його неналежного засвідчення, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції Відповідач не ставив під сумнів відповідність поданої копії оригіналу та не скористався правом, передбаченим частиною шостою статті 91 Господарсько процесуального кодексу України.
Проаналізувавши зазначений висновок експерта, колегія суддів дійшла висновку, що він є належним та допустимим доказом у даній справі.
При цьому вказаний висновок експерта містить належне обґрунтування зроблених висновків, ґрунтується на досліджених матеріалах та відповідає вимогам законодавства, що регулює проведення судових експертиз.
Доводи Апелянта щодо неповноти та необґрунтованості експертного висновку колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки під час проведення експертного дослідження експертом були досліджені всі обставини та питання, необхідні для надання обґрунтованого висновку щодо належності спірного об`єкта до відповідної категорії об`єктів капітального будівництва.
Щодо обрання належного способу захисту у даній справі судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду звертала також увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
У статті 212 Земельного кодексу України унормовано, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Отже, у разі використання земельної ділянки без відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання її в користування або у власність, повернення такої земельної ділянки відповідно до приписів статті 212 Земельного кодексу України власнику з приведенням її у придатний для використання стан шляхом знесення будівель і споруд відповідає законодавству, що регулює спірні правовідносини.
Способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України.
Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси Позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22 виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 Цивільного кодексу України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.12.2025 у справі № 908/2388/21 дійшла висновку, що належним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, є вимога про знесення об`єкта самочинного будівництва відповідно до частини четвертої статті 376 Цивільного кодексу України. Зазначений спосіб захисту відповідає характеру правопорушення, є таким, що встановлений законом, реально захищає та відновлює права та інтереси Позивача.
Враховуючи практику Верховного Суду та встановлені судом обставини щодо самовільного зайняття Відповідачем спірної земельної ділянки без належних правових підстав, а також здійснення Третьою особою на ній самочинного будівництва, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним та ефективним способом захисту порушених прав Позивача у даному випадку є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення та знесення об`єкта самочинного будівництва.
З огляду на викладене, доводи апелянта щодо відсутності підстав для задоволення зазначених позовних вимог є необґрунтованими та спростовуються наведеним вище.
Водночас щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності судова колегія вказує таке.
Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 Цивільного кодексу України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, норм частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).
За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 Цивільного кодексу України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності (пункт 154 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справi № 916/1174/22).
Таким чином, усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про знесення об`єкта самочинного будівництва заявлені позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора є неналежними та такими, що не спрямовані на реальний захист прав та інтересів Позивача.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що вимога Прокурора про скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ "Капітан плюс" на спірний об`єкт нерухомого майна із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не є належним та ефективним способом захисту порушеного права, у зв`язку з цим у задоволенні позову в зазначеній частині слід відмовити, а висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення цієї позовної вимоги є помилковими.
За таких обставин доводи Скаржника щодо помилковості висновків суду першої інстанції в частині визначення належного способу захисту знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Щодо доводів Відповідача, що судом першої інстанції було порушено його право на доступ до правосуддя колегія суддів зазначає таке. 
Судова колегія зазначає, що відповідно до абзаців 1, 2 пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" (опублікований 11.08.2023) цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через 90 днів з дня його опублікування, крім підпункту 1 пункту 2 та підпункту 1 пункту 3 розділу I цього Закону в частині обов`язкової реєстрації юридичними особами (приватної форми власності) електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, які вводяться в дію через сім місяців з дня опублікування цього Закону.
Відповідно до частини п`ятої статті 6 Господарського процесуального кодексу України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.
Згідно з абзацом 1 частини шостої статті 6 Господарського процесуального кодексу України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 30.08.2024 у справі №908/3731/23 дійшов висновку, що з 04.11.2023 у всіх юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України, виник обов`язок зареєструвати електронний кабінет.
Лише фізичні особи (громадяни України, іноземці чи особи без громадянства), які є учасниками справи, не відносяться до вичерпного переліку суб`єктів, які зобов`язані реєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (постанова Верховного Суду від 29.05.2025 у справі № 910/5189/24).
Колегія суддів зазначає, що реєстрація електронного кабінету є суб`єктивною дією Відповідача та залежить від його волевиявлення, а тому не можуть бути віднесені судом до особливих чи непереборних обставин, що зумовили значний пропуск строку, встановленого на подачу відзиву на позовну заяву та клопотання про призначення експертизи, саме Відповідач несе певні негативні наслідки невиконання обов`язку з реєстрації електронного кабінету.
Відповідно до пункту 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС особам, які зареєстрували Електронний кабінет в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою.
Чинним процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судового рішення: шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через "Електронний кабінет", у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС (подібні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 906/184/21, від 02.11.2022 у справі № 910/14088/21, від 29.11.2022 у справі № 916/1716/20, від 25.05.2023 у справі № 916/3164/16).
Відповідно до частини п`ятої статті 176 Господарського процесуального кодексу України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.
Згідно із частиною четвертою статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Частиною сьомою статті 120 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.
Згідно з частиною одинадцятою статті 242 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою ЄСІКС чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Зі змісту статей 120 та 242 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що особи, які беруть участь у справі вважаються належним чином повідомлені, якщо ухвали, рішення були надіслані за належною адресою. Суд не зобов`язаний розшукувати учасника справи, а керується тільки адресою, вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Отже, у разі, якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (такий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постановах від 13.01.2020 у справі №910/22873/17, від 14.08.2020 у справі № 904/2584/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, а також Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б та від 18.03.2021 у справі №911/3142/19, зокрема, містяться висновки, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3191/25. 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що Господарським судом Одеської області направлялися на адресу ТОВ "Капітан Плюс", зокрема, ухвала від 13.08.2025, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі (направлялася засобами поштового зв`язку, однак повернулась без вручення у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою); ухвала від 15.09.2025 (направлялося засобами поштового зв`язку, однак повернулось без вручення у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою), ухвала від 28.10.2025 (направлялося засобами поштового зв`язку, однак повернулось без вручення у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою).
22.01.2026 та 02.02.2026 до суду першої інстанції від представника ТОВ "Капітан плюс" надійшли заяви про ознайомлення з матеріалами справи в електронній формі. 
18.02.2026 до суду від ТОВ "Капітан плюс" надійшли: відзив на позовну заяву та клопотання про призначення експертизи, які ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.02.2026 по справі №916/3191/25 повернуто заявнику без розгляду на підставі ч. 4 ст. 170 Господарсько процесуального кодексу України. 
Згідно з ч. 1 ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом. 
За приписами ст. 165 Господарсько процесуального кодексу України у відзиві Відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить Відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. 
Так, ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.08.2025 про відкриття провадження у справі №916/3191/25, зокрема, було запропоновано Відповідачу протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду подати до суду відзив на позовну заяву, оформлений відповідно до вимог ст. 165 , 178 Господарсько процесуального кодексу України.
З наведеного вбачається, що відзив на позовну заяву та клопотання про призначення експертизи подані Відповідачем з пропуском встановленого строку та без клопотання про його поновлення.
Приписами статті 118 Господарського процесуального кодексу України визначено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи, що Відповідач не зареєстрував електронний кабінет у ЄСІТС, а суд першої інстанції здійснював направлення процесуальних документів засобами поштового зв`язку за адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які повернулися у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, залишаючи відзив та клопотання про призначення експертизи без розгляду у зв`язку з пропуском встановлених строків, діяв у межах процесуального закону та не допустив порушення права Відповідача на доступ до правосуддя.
Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За умовами статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Пунктом 2 ч. 1 ст. 275 Господарсько процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підстави для часткового скасування судового рішення визначені статтею 277 Господарсько процесуального кодексу України, відповідно до якої такими підставами є 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції частковому скасуванню із прийняттям у відповідній частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Прокурора в частині зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" звільнити земельну ділянку шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва та з відмовою в решті позовних вимог.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" на рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 по справі № 916/3191/25 – задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 по справі № 916/3191/25 – скасувати частково.
3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 04.03.2026 по справі № 916/3191/25 в наступній редакції:
"1. Позовні вимоги керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача - ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
2. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" (код ЄДРПОУ: 43975154) усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою за адресою м. Одеса, вул. Корольова академіка, буд. 122/1 , площею 202,8 кв.м шляхом її звільнення та знесення об`єкту самочинного будівництва нежитлової будівлі загальною площею 197,7 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2071069051101), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
3. Відмовити в задоволенні позовних вимог керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради про скасування державної реєстрації права приватної власності за Товариством з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" (код ЄДРПОУ: 43975154) на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю загальною площею 197,7 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Корольова Академіка, буд. 122/1 із закриттям розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 2071069051101.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" (65122, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 122/1; код ЄДРПОУ: 43975154) на користь Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3; код ЄДРПОУ 03528552) судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2422,40 грн та судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову у сумі 1211,20 грн".
4. Стягнути з Одеської обласної прокуратури (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3; код ЄДРПОУ 03528552) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Капітан плюс" (65122, м. Одеса, вул. Академіка Корольова, буд. 122/1; код ЄДРПОУ: 43975154) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633,60 грн.
5. Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
6. Матеріали справи №916/3191/25 повернути до Господарського суду Одеської області.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені статтями 286-289 Господарсько процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 03.06.2026.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош