УХВАЛА

01 липня 2026 року
м. Київ

справа № 757/51575/20-ц
провадження № 61-4554св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко Катерина Миколаївна, державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Мороз Дмитро Олександрович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріо Фін», 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», Приватне акціонерне товариство «Автомобільна компанія «Укртранс»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2026 року у складі суддів Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М., третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправними та скасування рішень.
Позов обґрунтовано тим, що 12 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. зареєструвала право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , інша 1/2 частина- належить ОСОБА_2 . 
Право власності на вказану квартиру на момент її продажу було зареєстровано за Приватним акціонерним товариством «Автомобільна компанія (далі - ПАТ АК) «Укртранс».
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 грудня 2017 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. здійснив державну реєстрацію обтяжень квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . 
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 року, індексний номер 38906297 (іпотека, номер запису 24102252); рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2018 року, індексний номер 38906585 (заборона на нерухоме майно, номер запису 24102382). 
Державну реєстрацію вказаних обтяжень було вчинено на підставі іпотечного договору від 28 листопада 2008 року, серія та номер 3622, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича О. В. Обтяжувачем вказано Акціонерне товариство Акціонерний банк (далі - ПАТ АБ) «Укргазбанк». Особою, майно якої обтяжується, вказано ПАТ АК «Укртранс», хоча станом на 22 грудня 2017 року ПАТ АК «Укртранс» вже не було власником вказаного нерухомого майна.
За таких обставин зазначала, що спірна квартира як об`єкт нерухомого майна ніколи не була предметом іпотеки за іпотечним договором від 28 листопада 2008 року, серія та номер 3622, на підставі якого здійснено державну реєстрацію обтяжень. 
Вважала, що оскаржувані рішення прийнято всупереч Конституції України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно».
Позивачка у червні 2021 року також звернулась до суду з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» (далі - державний реєстратор) Мороза Д. О., Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Ріо Фін», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Позов обґрунтовано тим, що 26 червня 2019 року державний реєстратор Мороз Д. О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2019 року, індексний номер 47547356, про зміну права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Власником зареєстрував ТОВ «Ріо Фін». 
На вказану квартиру на підставі ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у справі 761/10574/17 накладено арешт, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, номер запису про обтяження 20193476, дата реєстрації 18 квітня 2017 року, державний реєстратор Янович І. Я.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 червня 2021 року справи за позовами ОСОБА_1 об`єднано в одне провадження та присвоєно справі № 757/51575/20-ц.
У серпні 2021 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та просила суд: 
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасувати запис про іпотеку від 22 грудня 2017 року, індексний номер 38906297, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. (номер запису 24102252, іпотека квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ); 
визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасувати запис про обтяження від 22 грудня 2017 року, індексний номер 38906585, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. (номер запису 24102382, заборона на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ); 
визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2019 року, індексний номер 47547356, видавник - державний реєстратор Мороз Д. О., про перехід права власності на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 32178588, дата, час державної реєстрації: 27 червня 2019 року, 14:00:36); 
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності від 27 червня 2019 року, індексний номер 47547356, видавник - державний реєстратор Мороз Д. О., про перехід права власності до ТОВ «Ріо Фінна квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 32178588, дата, час державної реєстрації: 27 червня 2019 року, 14:00:36).
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 12 жовтня 2021 року залучив до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ПАТ АБ «Укргазбанк» і ПАТ АК «Укртранс».
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 22 листопада 2021 року позов задовольнив частково. 
Визнав протиправним та скасував:
рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 року, індексний номер 38906297, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. (номер запису 24102252, іпотека квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ); 
рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 року, індексний номер 38906585, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. (номер запису 24102382, заборона на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ); 
рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2019 року, індексний номер 47547356, видавник - державний реєстратор Мороз Д. О., про перехід права власності «Ріо Фін»на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 32178588, дата, час державної реєстраці: 27 червня 2019 року, 14:00:36).
Стягнув з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М., державного реєстратора Мороза Д. О., ТОВ «Ріо Фін» з кожного на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 1 101,50 грн. 
У решті позову відмовив.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. і державний реєстратор Мороз Д. О. не дотрималися положень Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час здійснення оспорюваних реєстраційних дій на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , отже, такі реєстраційні дії підлягають скасуванню.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 10 вересня 2025 року заяву ТОВ «Ріо Фін» про перегляд заочного рішення залишив без задоволення.
ТОВ «Ріо Фін», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові, а за наявності підстав - закрити провадження у справі.
Разом із апеляційною скаргою ТОВ «Ріо Фін» подало заяву про поворот виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року шляхом:
скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення від 08 лютого 2022 року № 63322348 про скасування / анулювання речового права, видавник - державний реєстратор Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області Зайцев І. П., та запису про право власності від 09 лютого 2022 року № 46602108 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна - квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40648980000, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Латанюк І. А.; 
поновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про право власності від 27 червня 2019 року № 32178588, видавник - державний реєстратор Мороз Д. О., про реєстрацію права власності за ТОВ «Ріо Фін» на об`єкт нерухомого майна - квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 40648980000, адреса: АДРЕСА_2 .
Заяву мотивовано тим, що оскільки суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права, що призвело до позбавлення ТОВ «Ріо Фін» права власності на квартиру, то наявні підстави для повороту судового рішення шляхом повернення майна.
Київський апеляційний суд постановою від 04 березня 2026 року апеляційну скаргу ТОВ «Ріо Фін» задовольнив.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року скасував, закрив провадження у справі.
Роз`яснив позивачу, що розгляд зазначених вимог віднесено до юрисдикції господарського суду та те, що протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови він може звернутися до Київського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Заяву ТОВ «Ріо Фін» про поворот виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року залишив без задоволення.
Скасовуючи рішення місцевого суду та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд керувався тим, що суд першої інстанції не врахував, що він не наділений повноваженнями розглядати у порядку цивільного судочинства питання щодо скасування рішень про державну реєстрацію права власності, внесеного на підставі іпотечного договору, укладеного на забезпечення виконання кредитного договору між юридичними особами, оскільки такий спір розглядає господарський суд.
Апеляційний суд урахував правові висновки щодо господарської юрисдикції спорів, викладені за аналогічних обставин у постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 757/54224/19-ц, від 15 березня 2023 року у справі № 757/6123/19-ц, за позовами фізичних осіб до державного реєстратора Мороза Д. О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М., ТОВ «Ріо Фін» про визнання недійсними та скасування рішень державного реєстратора.
Також апеляційний суд урахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 201/5876/22, у якій зазначено, що справи щодо правочину, зокрема оскарження реєстраційних дій щодо такого правочину, укладеного на забезпечення виконання основного зобов`язання між юридичними особами, належать до юрисдикції господарського суду, оскільки такий правочин є похідним від кредитних правовідносин господарюючих суб`єктів.
Зазначив, що аналогічні правові висновки підтримує Верховний Суд, зокрема, у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 758/6121/23.
У частині вирішення заяви ТОВ «Ріо Фін» про поворот виконання апеляційний суд зазначив, що поворот виконання рішення можливий за будь-якими справами, але за наявності обов`язкових умов: отримання позивачем від відповідача в порядку виконання рішення майна чи коштів; виконане рішення скасовано судом вищої інстанції повністю або змінено із задоволенням позовних вимог у меншому розмірі. В усіх інших випадках розгляд питань про повернення стягненого в порядку цивільного судочинства відбуватися не може (постанова Верховного Суду від 12 липня 2022 року у справі № 753/21211/20).
Апеляційний суд виснував, що оскільки позивачу від ТОВ «Ріо Фін» у порядку виконання рішення не передавалось майно чи кошти, заява про поворот виконання рішення підлягає залишенню без задоволення як необґрунтована.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 04 березня 2026 року, у якій просить її скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах:
Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 911/1681/18, про те, що «спір про скасування рішення, запису щодо скасування права власності на об`єкт нерухомого майна має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав ТОВ «Аверс-Сіті» на спірний об`єкт нерухомості»;
Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 757/59754/19-ц, щодо цивільної юрисдикції спору про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо зміни права власності на квартиру за позовом особи, яка не була заявником у оскаржуваній реєстраційній дії.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що спір у цій справі має розглядатися за правилами цивільного судочинства.
Апеляційний суд не взяв до уваги висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року у справі № 826/12799/18 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М., треті особи: ОСОБА_2 , ПАТ АБ «Укргазбанк», ПАТ АК «Укртранс», про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 року, індексні номери 38906297, 38906585, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М.
Вказаною постановою Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду залишив без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, якою провадження у справі закрито з підстав того, що спір про правомірність рішень приватного нотаріуса щодо державної реєстрації іпотеки не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
У постановах Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 757/54224/19-ц, від 15 березня 2023 року у справі № 757/6123/19-ц, на висновки яких посилався апеляційний суд, не встановлено обставин закриття провадження в адміністративній / господарській юрисдикції із вказівкою Верховного Суду про належність спору до цивільної юрисдикції.
Зміна судової практики після ухвалення постанови Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року у справі № 826/12799/18, де подібні спори віднесено не до цивільної, а до господарської юрисдикції, дестабілізує приватні відносини і суперечить принципу правової визначеності.
Позивачка вважає, що спір не може розглядатися за правилами господарського судочинства попри вказану судову практику, оскільки спір саме в цій справі вже віднесено до цивільної юрисдикції адміністративним судом, рішення якого набрало законної сили.
Скасування судового рішення, яке виконано 08 лютого 2022 року, є неправомірним втручанням у мирне володіння позивачкою своїм майном.
У частині залишення без задоволення заяви ТОВ «Ріо Фін» про поворот виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2021 року касаційна скарга доводів не містить.
Аргументи інших учасників справи
У травні 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив ТОВ «Ріо Фін»на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 21 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував матеріали справи. 
Верховний Суд ухвалою від 09 червня 2026 року відмовив у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 04 березня 2026 року.
У червні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Верховний Суд ухвалою від 24 червня 2026 року справу призначив до судового розгляду.
Фактичні обставини, що встановили суди
12 жовтня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазарчук Н. В. зареєстрував право власності за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру на момент її продажу 12 жовтня 2015 року було зареєстровано за ПАТ АК «Укртранс», що підтверджується свідоцтвом від 12 квітня 2013 року серії НОМЕР_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 лютого 2018 року № 114266075 12 жовтня 2015 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. 22 грудня 2017 року здійснила державну реєстрацію обтяжень квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а саме прийняла такі рішення: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 року, індексний номер 38906297 (іпотека, номер запису 24102252); про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 року, індексний номер 38906585 (заборона на нерухоме майно, номер запису 24102382).
Підставою для проведення вказаних реєстраційних дій зазначено рішення Господарського суду міста Києва від 23 грудня 2015 року у справі № 910/28036/15 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 листопада 2017 року у справі № 910/28036/15.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23 грудня 2015 року у справі № 910/28036/15 визнано недійсними договір про надання фінансових послуг факторингу від 20 серпня 2015 року за реєстровим № 1720 та договір про відступлення права вимоги від 20 серпня 2015 року за реєстровим № 1721, укладені між ПАТ АБ «Укргазбанк» і ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Гарант», посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бориско О. О.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 14 листопада 2017 року у справі № 910/28036/15 роз`яснив, що на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 23 грудня 2015 року ПАТ АБ «Укргазбанк» як заставодержатель (іпотекодержатель) (за договорами застави транспортних засобів від 28 лютого 2005 року, в реєстрі № 561; застави транспортних засобів від 13 серпня 2004 року, в реєстрі № 3174; застави майна № 5-06/54 від 19 червня 2007 року; застави майна № 5-02/60-07 від 30 листопада 2007 року; застави від 27 вересня 2005 року, в реєстрі № 4349; застави від 27 листопада 2008 року, у реєстрі № 7103; застави від 23 лютого 2008 року, в реєстрі № 1478; іпотеки від 30 червня 2006 року, в реєстрі № 2559; іпотеки від 22 липня 2004 року, зареєстрований в реєстрі за № 2906; іпотеки від 28 листопада 2008 року, в реєстрі № 3622; іпотеки від 27 лютого 2008 року, в реєстрі № 1400; іпотеки від 27 червня 2008 року, в реєстрі № 1980; іпотеки від 28 грудня 2007 року, в реєстрі № 2675; іпотеки від 30 травня 2008 року, в реєстрі № 1564) може звертатися до державного реєстратора із заявами про внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, змін до них та їх скасування, пов`язаних з відображенням дійсних відомостей про права на нерухоме та рухоме майно та їх обтяжень, про об`єкти та суб`єктів цих прав, зокрема про нього як обтяжувача.
27 червня 2019 року державний реєстратор Мороз Д. О. прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2019 року, індексний номер 47547356, про зміну права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Власником зареєстровано ТОВ «Ріо Фін».
Державну реєстрацію здійснено на підставі іпотечного договору, серія та номер 3622, виданого 28 листопада 2008 року, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича О. В. Обтяжувачем вказано ПАТ АБ «Укргазбанк». Особою, майно якої обтяжується - ПАТ АК «Укртранс».
01 липня 2019 року Північний апеляційний господарський суд скасував ухвалу Господарського суду міста Києва від 14 листопада 2017 року у справі № 910/28036/15, на підставі якої приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. внесла первісний запис про обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2024 року у справі № 823/1438/16 (провадження № 61-17995ск23), з таких підстав.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц, від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі № 367/4695/20, від 02 серпня 2023 року у справі № 925/1741/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 750/319/18.
Справи цивільної юрисдикції характеризує, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Разом із тим відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Зокрема, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, а також коли належність справ до юрисдикції господарських судів прямо передбачено положеннями законодавства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.
Відповідно до пунктів 1, 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи:
у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;
у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що з 15 грудня 2017 року - дати набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» - спір щодо правочину, укладеного на забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду, якщо таке основне зобов`язання є господарським і спір щодо нього підлягає розгляду за правилами господарського судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 зроблено висновок, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформовано висновок про те, що справи щодо правочину, у тому числі оскарження реєстраційних дій щодо такого правочину, укладеного на забезпечення виконання основного зобов`язання між юридичними особами, належать до юрисдикції господарського суду, оскільки такий правочин є похідним від кредитних правовідносин господарюючих суб`єктів.
У постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 757/6123/19-ц, від 17 травня 2023 року у справі № 757/54224/19-ц, від 04 вересня 2024 року у справі № 757/67719/21-ц, від 08 квітня 2026 року у справі № 757/11875/20-ц у подібних правовідносинах викладено висновки про те, що спори про визнання протиправними та скасування рішень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. про державну реєстрацію іпотеки квартири та заборони на квартиру або рішень державного реєстратора Мороза Д. О. про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Ріо Фін» підлягають вирішенню у порядку господарського судочинства, оскільки прийняті на підставі іпотечного договору від 28 листопада 2008 року, укладеного між ПАТ АК «Укртранс» і ПАТ «АКБ «Київ», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», на забезпечення виконання кредитного договору між юридичними особами.
Водночас у справі, що переглядається, встановлено, що Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду від 10 лютого 2020 року розглядав справу за позовом  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М., треті особи: ОСОБА_2 , ПАТ АБ «Укргазбанк», ПАТ АК «Укртранс», про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 22 грудня 2017 року, індексні номери 38906297, 38906585, видавник - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олефіренко К. М. (адміністративна справа № 826/12799/18).
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду постановою від 10 лютого 2020 року у справі № 826/12799/18 залишив без змін постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року, якою провадження у справі закрито з підстав того, що спір про правомірність рішень приватного нотаріуса щодо державної реєстрації іпотеки не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Отже, перед судом постає питання, чи може вважатися конфліктом юрисдикцій ситуація, за якої суд, розглядаючи справу в порядку цивільного судочинства після закриття провадження у справі в адміністративному судочинстві та вказівки юрисдикції приватноправового спору як цивільної, не розглядає справу, а закриває провадження у справі з огляду на віднесення такого спору до господарської юрисдикції.
В ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2024 року у справі № 823/1438/16 (провадження № 61-17995ск23), від висновків у якій пропонується відступити, зазначено:
«Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц, є необґрунтовані, оскільки не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Колегія суддів враховує, що у постанові від 5 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19 (провадження № 12-91гс20, пункти 6.65, 6.67) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків стосовно належності до цивільної юрисдикції спорів про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства та зазначила, що спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами, мають розглядатися господарськими судами незалежно від того, чи отримувала фізична особа раніше земельну ділянку для створення фермерського господарства і того, чи створила вона це фермерське господарство.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 червня 2021 року в цій справі враховано мету звернення до суду, яким є захист цивільних прав позивача, як користувача спірної земельної ділянки, який наголошував, що спірна земельна ділянка надавалась у користування позивачу як фізичній особі, а не СФГ «Настасія» і добровільної відмови від права користування цією земельною ділянкою позивач не надавав. Тому Верховний Суд при закритті провадження в адміністративній справі визначив цивільну юрисдикцію цієї справи.
У разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу (абзац другий частини першої статті 256 ЦПК України).
Враховуючи викладене, суди правильно розглянули цей спір в порядку цивільного судочинства.».
Тобто в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2024 року у справі № 823/1438/16 касаційний суд погодився із наявністю юрисдикційного конфлікту та вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій були зобов`язані розглянути справу в цивільному судочинстві після закриття провадження у справі (за наслідками розгляду в порядку адміністративного судочинства), незважаючи на те, що належною юрисдикцією такого спору є господарська. 
Водночас колегія суддів з такими висновками не погоджується та вважає, що у випадку, якщо адміністравтиний суд закрив провадження у справі з огляду на те, що спір є приватноправовим, а не публічно-правовим і має розглядатися за правилами ЦПК України, водночас на час розгляду справи в порядку цивільного судочинства буде встановлено, що такий спір має розглядатися у порядку господарського судочинства, юрисдикційний конфлікт між судами відсутній.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справах № 490/9823/16-ц та № 761/12676/17, від 27 березня 2019 року у справі № 766/10137/17, від 02 лютого 2021 року у справі № 906/1308/19, від 15 червня 2021 року у справі № 904/6125/20 визначено сутність юрисдикційного конфлікту.
Так, Велика Палата Верховного Суду розуміє юрисдикційний конфлікт як процесуальний стан, коли позивачу в належному судочинстві у зв`язку із процесуальною діяльністю суду помилково відмовлено у захисті його права остаточним судовим рішенням (відмовлено у відкритті провадження у справі, закрито провадження у справі) і визначено суд іншої (неналежної) юрисдикції як такий, що має розглянути спір.
Такий конфлікт юрисдикцій має бути вирішений шляхом розгляду спору за правилами того судочинства, яке було визначено позивачу, попри те, що це судочинство не є належним для таких спорів.
Наведені висновки вирішення юрисдикційного конфлікту сформульовано для забезпечення доступу позивача до суду, оскільки у разі нової відмови у захисті права та визначення як належного суду тієї юрисдикції, в якій вже набрало законної сили судове рішення про відмову у захисті прав позивача і яке є чинним, така особа втрачає можливість будь-якого доступу до суду та ефективного засобу юридичного захисту. 
Тобто суд зобов`язаний вирішити спір, який не належить до його юрисдикції, лише тоді, коли:
суд належної юрисдикції відмовив особі у захисті її права остаточним судовим рішенням (відмовив у відкритті провадження у справі, закрив провадження у справі), яке набрало законної сили;
суд належної юрисдикції помилково вказав як належний суд іншої юрисдикції, куди особа повторно звернулась з таким же спором, і суд прийняв цю справу до свого розгляду. 
Водночас у справі № 922/1830/19, від висновків Верховного Суду у якій пропонується відступити, та у справі, що переглядається:
суд, який відмовив особі у захисті її права остаточним судовим рішенням (закрив провадження у справі), яке набрало законної сили, це адміністративний суд, що не є судом належної юрисдикції;
суд, який прийняв справу до розгляду у порядку цивільного судочинства, не є судом належної юрисдикції;
судом належної юрисдикції є господарський суд,перешкод у доступі до якого у позивача не було.
Вирішення юрисдикційного конфлікту знайшло своє відображення у положенні абзацу другого частини першої статті 256 ЦПК України, відповідно до якого у разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу (частину першу статті 256 ЦПК України доповнено цим абзацом згідно із Законом від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року).
Колегія суддів вважає, що на ситуацію, яка склалася у справі № 922/1830/19 та у справі, що переглядається, яка не є юрисдикційним конфліктом, не поширюються положення абзацу другого частини першої статті 256 ЦПК України, і спір має розглядатися в порядку господарського судочинства, тому процесуального конфлікту не існує.
Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (справа «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, пункт 65, від 11 квітня 2013 року).
Наведене свідчить про застосування Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду принципово іншого підходу при визначенні поняття юрисдикційного конфлікту та розумінні і тлумаченні норм процесуального права у подібних правовідносинах, що викликає необхідність усунення виявлених розбіжностей у практиці Верховного Суду.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне передати справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для відступлення від висновків про існування юрисдикційного конфлікту між судами адміністративної та цивільної юрисдикції та поширення положень абзацу другого частини першої статті 256 ЦПК України на випадок, якщо адміністративний суд закрив провадження у справі з огляду на те, що спір є приватноправовим, а не публічно-правовим і має розглядатися за правилами ЦПК України, водночас на час розгляду справи в порядку цивільного судочинства буде встановлено, що такий спір має розглядатися у порядку господарського судочинства, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2024 року у справі № 823/1438/16 (провадження № 61-17995ск23), та зробити висновки, що така правова ситуація, за якої остаточним судовим рішенням адміністративний суд, який не є судом належної юрисдикції, відмовив особі у захисті її права з підстав недодержання правил предметної юрисдикції та помилково визначив юрисдикцію цивільного суду, який прийняв справу до свого розгляду і закрив провадження у справі із визначенням суду належної юрисдикції (господарського), не містить ознак юрисдикційного конфлікту і на неї не поширюються положення абзацу другого частини першої 
статті 256 ЦПК України.
Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Передати справу № 757/51575/20-ц на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік