КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 червня 2026 року м. Київ справа №320/46664/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ФОП ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у м. Києві "Про проведення фактичних перевірок" від 22.05.2024 №3576-п в частині проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 ;
- визнати протиправними та скасувати дії Головного управління ДПС у м. Києві щодо проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві "Про проведення фактичних перевірок" від 22.05.2024 №3576-п;
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 11.07.2024 №0722110707.
Згідно з вказаним податковим повідомленням-рішенням податковий орган застосував до позивача фінансові санкції за порушення вимог Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", що виявилось у незабезпеченні обліку товарних запасів за місцем їх реалізації.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, з порушенням норм матеріального права, правової процедури та невірного встановлення фактичних обставин, а також з порушенням організації і порядку проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). 
Відповідачем подано до суду відзив на позов, в якому останній проти позову заперечував, в обґрунтування заперечень зазначив, що оскаржувані наказ, дії та податкове повідомлення-рішення є правомірними і підстави для їх скасування відсутні, просив суд у задоволенні позову відмовити.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 у період з 19.10.2020 по 30.06.2025 перебувала на обліку у Головному управлінні ДПС у м. Києві, як фізична особа - підприємець.
Види діяльності позивача за КВЕД: 47.91 Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу інтернет (основний); 47.41 Роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткованням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах; 47.43 Роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах електронною апаратурою побутового призначення для приймання, записування, відтворювання звуку й зображення; 62.02 Консультування з питань інформатизації; 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 95.11 Ремонт комп`ютерів і периферійного устатковання; 95.12 Ремонт обладнання зв`язку; 95.21 Ремонт електронної апаратури побутового призначення для приймання, записування, відтворювання звуку й зображення.
Позивач здійснював господарську діяльність в магазині I-Store за адресою: АДРЕСА_1 .
Посадовими особами відповідача, на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 22.05.2024 №3576-п та направлень на проведення перевірки №11835/26-15-07-07-03 та №11836/26-15-07-07-01 від 24.05.2024, проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 , магазин за адресою АДРЕСА_1 , за результатами якої складено акт (довідка) №60806/26/15/07/ НОМЕР_1 від 06.06.2024.
Перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 п.12 ст.3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", а саме порушення порядку ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації на загальну суму 322694,00 грн.
У зв`язку з відмовою уповноваженої особи позивача від підписання та отримання акта фактичної перевірки посадовими особами відповідача було складено відповідний акт.
За результатами перевірки ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.07.2024 №0722110707, згідно з яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 322694,00 грн (100% вартості товарів, які не обліковані у встановленому порядку).
02.09.2024 представником позивача було надіслано до ГУ ДПС у м. Києві адвокатський запит з проханням надати копію акту (довідки) фактичної перевірки №60806/26/15/07/1905108220 від 06.06.2024 з додатками та надати інформацію на підставі якого з підпунктів 80.2.1-80.2.7 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України проводилась фактична перевірка.
У відповідь на адвокатський запит, відповідачем, листом від 10.09.2024 №75776/6/26-15-07-05-07-07, було надано запитувані документи, а також повідомлено, що перевірка проведена на підставі підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
10.09.2024 представником позивача було надіслано адвокатський запит до ГУ ДПС у м. Києві із проханням надати належним чином засвідчені копії: рішення керівника (фото заступника або уповноваженої особи) ГУ ДПС у м. Києві, оформленого наказом, на підставі якого було проведено фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 ; документів, де міститься інформація від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків ФОП ОСОБА_1 законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.
У відповідь на адвокатський запит ГУ ДПС у м. Києві до листа №77273/6/26-15-07-05-07-07 від 16.09.2024 було надано копію наказу про проведення перевірки від 22.05.2024 №3576-п з додатками та копію доповідної записки від 22.05.2024 №966/26-15-07-07-01-09.
У подальшому, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює ПК України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Підпунктом 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 ПК України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки врегульовано статтею 80 ПК України, пунктом 80.1 якої передбачено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав:
80.2.1. у разі коли за результатами перевірок інших платників податків виявлено факти, які свідчать про можливі порушення платником податків законодавства щодо виробництва та обігу підакцизних товарів, здійснення платником податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, та виникає необхідність перевірки таких фактів;
80.2.2. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів;
80.2.3. письмового звернення покупця (споживача), оформленого відповідно до закону, про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій, касових операцій, патентування або ліцензування;
80.2.4. неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками;
80.2.5. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального;
80.2.6. у разі виявлення за результатами попередньої перевірки порушення законодавства з питань, визначених у пункті 75.1.3;
80.2.7. у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету, а також здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації.
З аналізу вказаних положень убачається, що посадові особи контролюючого органу уповноважені розпочати проведення фактичної перевірки за умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).
Формулювання конкретного змісту наказу є дискрецією контролюючого органу, однак, з обов`язковим дотриманням вимог норм абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України щодо змісту наказу про проведення перевірки. У разі встановлення в одному підпункті статті декількох самостійних підстав для проведення перевірки, кожна з них не обов`язково має бути сформульована тотожно до змісту правової норми, якою ця підстава встановлена, проте повинна бути чітко визначена та відповідати правовій нормі. Виконання такої вимоги забезпечує розуміння суб`єктом господарювання причин, що зумовили проведення перевірки, а також кола питань, які можуть бути її предметом, залежно від підстави проведення. У такій ситуації в разі виникнення спору щодо наявності дійсних підстав для проведення перевірки або обґрунтованості припущень щодо вчинення суб`єктом господарювання порушень суд має можливість перевірити ці питання під час розгляду адміністративної справи.
У судовій практиці прийнято розрізняти юридичну підставу, як нормативне обґрунтування для проведення перевірки, та фактичну підставу, яка розкриває сукупність обставин, що характеризують (зумовлюють) юридичну підставу. Відображенням юридичної підстави є наведення у наказі податкового органу відповідної норми ПК України, яка надає право для проведення перевірки. Відображенням фактичної підстави вважається наведення конкретних обставин (фактів), існування яких вказує на наявність юридичної підстави.
У постанові від 26.03.2024 у справі №420/9909/23 Верховний Суд акцентував увагу на застосовності у спорах цієї категорії висновків Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2021 у справі №816/228/17, відповідно до яких «…неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення. Судова палата звернула увагу на наявність істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема, фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення».
Також у випадку оскарження до суду платником наказу про призначення фактичної перевірки та/або прийнятого рішення податковим органом за наслідками такої перевірки, яка здійснена відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України з підстав не зазначення деталізованої інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства, доказів цього, суд, здійснюючи розгляд справи та оцінюючи обставини, підстави позову, не позбавлений можливості встановити та перевірити наявність або відсутність такої інформації про ймовірні порушення, що є законодавчо встановленою передумовою та підставою для призначення такої перевірки.
Судом встановлено, що у наказі на проведення фактичної перевірки від 22.05.2024 №3576-п відсутні будь-які посилання на конкретні (фактичні) підстави призначення перевірки, окрім посилання на доповідну записку управління фактичних перевірок від 22.05.2024 № 976/26-15-07-07-00-12.
Так, 22.05.2024 начальник управління фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві звернувся до заступника начальника Головного управління ДПС у м. Києві із доповідною запискою №976/26-15-07-07-0012, в якій зазначено, що в ході виконання функціональних повноважень управлінням фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві стало відомо про діяльність на території м. Києва платників податків/об?єктів торгівлі (послуг), які здійснюють роздрібну торгівлю товарами, тютюновими виробами, алкогольними напоями, в т.ч. складною побутовою технікою, яка підлягає гарантійному ремонту або надають послуги без застосування РРО/ПРРО та без видачі фіскальних розрахункових документів при проведенні розрахунків. Крім того, від ДПС надійшли листи з інформацією про можливі порушення порядку проведення розрахунків, можливого використання праці осіб без належного оформлення платниками податків, які здійснюють господарську діяльність на території м. Києва. Також, до Головного управління ДПС у м. Києві надійшли письмові звернення покупців (споживачів), оформлені відповідно до закону про порушення установленого порядку проведення розрахункових операцій на території м. Києва. У зв`язку з цим, просить дозволити проведення фактичних перевірок платників податків на підставі підпунктів 80.2.2 та 80.2.3 пункту 80.2 статті 80, пункту 69.27 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Податкового кодексу України.
22.05.2024 заступник начальника ГУ ДПС у м. Києві Якушко І. наказом №3576-п призначила проведення фактичної перевірки платників податків з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин із працівниками (найманими особами), дотримання вимог законодавства щодо встановлених державою фіксованих цін, граничних цін та граничних рівнів торговельної надбавки (націнки) на підставі підпунктів 80.2.2 та 80.2.3 пункту 80.2 статті 80, пункту 69.27 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Податкового кодексу України, Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 № 265/95-ВР, Закону України від 21.06.2012 № 5007-VI "Про ціни і ціноутворення", зокрема магазин I-Store за адресою: м. Київ, просп. Павла Тичини, буд. 1В.
Таким чином, судом встановлено, що нормативною підставою проведення перевірки контролюючим органом у наказі №3576-п від 22.05.2024 "Про проведення фактичних перевірок" зазначено : підпункти 80.2.2 та 80.2.3 пункту 80.2 статті 80, пункт 69.27 підрозділу 10 "Інші перехідні положення" Податкового кодексу України, Закон України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06.07.1995 № 265/95-ВР, Закон України від 21.06.2012 № 5007-VI "Про ціни і ціноутворення", а фактичною: доповідну записку управління фактичних перевірок від 22.05.2024 № 976/26-15-07-07-00-12, складену в ході виконання функціональних повноважень управлінням фактичних перевірок Головного управління ДПС у м. Києві.
Щодо підстави проведення фактичної перевірки, передбаченої підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, суд звертає увагу на наступне.
Аналіз підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПКУ дає підстави для висновку, що в ньому достатньою мірою розкривається як правова, так і фактична підстави для призначення фактичної перевірки, а саме – наявність/отримання інформації від визначеного кола суб`єктів щодо можливого допущеного порушення податкової дисципліни у сферах здійснення платниками податків розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
У випадку оскарження до суду платником наказу про призначення фактичної перевірки та/або прийнятого рішення податковим органом за наслідками такої перевірки, яка здійснена відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПКУ з підстав не зазначення деталізованої інформації та фактів, які вказують на можливе порушення платником податкового законодавства, доказів цього, суд, здійснюючи розгляд справи та оцінюючи обставини, підстави позову, не позбавлений можливості встановити та перевірити наявність або відсутність такої інформації про ймовірні порушення, що є законодавчо встановленою передумовою та підставою для призначення такої перевірки.
Як зазначено в доповідній записці від 22.05.2024 № 976/26-15-07-07-00-12, від ДПС надійшли листи з інформацією про можливі порушення порядку проведення розрахунків, можливого використання праці осіб без належного оформлення платниками податків, які здійснюють господарську діяльність на території м. Києва. Таким чином, саме наявність листів від ДПС України слугувало підставою для призначення фактичної перевірки на підставі підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПКУ.
Проаналізувавши матеріали справи, суд встановив, що в матеріалах справи відсутні будь-які листи ДПС України, які могли б містити інформацію про можливе порушення позивачем норм податкового законодавства.
Відповідачем указаних документів до матеріалів справи не долучено.
Водночас, в матеріалах справи наявна доповідна записка від 22.05.2024 №966/26-15-07-07-01-09, яка надана ГУ ДПС у м. Києві до листа №77273/6/26-15-07-05-07-07 від 16.09.2024 у відповідь на адвокатський запит представника позивача, та складена головним державним інспектором відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок Демченком Д.О. та головним державним інспектором відділу перевірок трудового законодавства Перміновим О.І. на ім`я начальника управління фактичних перевірок Олександра Двірко, зі змісту якої вбачається, що вказані посадові особи контролюючого органу інформують начальника управління фактичних перевірок про здійснення в квітні - травні 2024 року аналізу податкової інформації наявної в Системі обліку даних РРО щодо дотримання вимог порядку проведення розрахункових операцій, за результатами якого виявлено платників податків / об`єктів торгівлі, які видають розрахункові документи, які не містять всіх обов`язкових реквізитів та відсутні на фіскальному сервері ДПС.
Крім того, ці ж посадові особи у вказаній доповідній записці повідомляють, що за результатами аналізу виявлено: платників податків / об`єктів торгівлі, які здійснюють роздрібну торгівлю товарами, тютюновими виробами, алкогольними напоями без використання режиму програмування із зазначенням коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД; платників податків / об`єктів торгівлі, на яких надійшли скарги щодо можливих порушень чинного законодавства.
До доповідної записки від 22.05.2024 №966/26-15-07-07-01-09 головним державним інспектором відділу контролю за готівковими операціями управління фактичних перевірок ОСОБА_2 та головним державним інспектором відділу перевірок трудового законодавства ОСОБА_3 було додано перелік суб`єктів та об`єктів господарювання для проведення контрольно-перевірочних заходів, зокрема магазин I-Store за адресою: м. Київ, проспект Павла Тичини, буд. 1В.
Разом з тим, суд констатує, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин, зазначених у вказаній доповідній записці від 22.05.2024 №966/26-15-07-07-01-09, як відсутні й будь-які відомості, які б прямо чи опосередковано ідентифікували саме ФОП ОСОБА_1 як суб`єкта господарювання стосовно якого наявна така інформація.
Зважаючи на це, суд робить висновок про непідтвердження відповідачем правомірності призначення фактичної перевірки позивача на підставі підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
Щодо підстави проведення фактичної перевірки, передбаченої підпунктом 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, суд звертає увагу на наступне.
В наказі про проведення фактичної перевірки визначено як підставу для її проведення також підпункт 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 820/6001/16 наголосив, що фактичною підставою для проведення фактичної перевірки за підпунктом 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 ПК України є письмове звернення покупця (споживача), оформлене відповідно до Закону України "Про звернення громадян", і таке звернення має містити: дані про заявника (у тому числі адресу проживання або місце перебування); інформацію про суб`єкта господарювання, щодо якого подано скаргу; опис обставин, які заявник вважає порушенням; дату та предмет придбання товару/отримання послуги.
Разом з тим, суд констатує, що в матеріалах справи також відсутні й будь-які письмові звернення покупців (споживачів) про порушення позивачем установленого порядку проведення розрахункових операцій на території м. Києва.
Відповідачем указаних документів до матеріалів справи не долучено.
Зважаючи на це, суд робить висновок про непідтвердження відповідачем правомірності призначення фактичної перевірки позивача на підставі підпункту 80.2.3 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.
Таким чином, жодна із визначених відповідачем підстав для проведення перевірки не підтверджена належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим наказ про проведення фактичної перевірки винесено без наявних для того підстав, з огляду на що, суд робить висновок про недотримання контролюючим органом визначених правовими нормами умов та порядку прийняття рішення про проведення перевірки.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справах № 120/5729/20-а, № 120/5229/20-а, від 11 липня 2022 року у справі № 120/5728/20-а, від 21 грудня 2022 року у справі № 500/1331/21, в ухвалі від 16 березня 2023 року у справі № 120/15803/21-а, у постанові від 13 червня 2024 року у справі № 160/2480/22.
За правовим висновком, сформульованим Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справи щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18, у разі якщо контролюючим органом була проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження після допуску платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки не є належним способом захисту права платника податків, оскільки наступне скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права. Належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.
У своїй постанові від 30.10.2025 у справі № 380/11701/24 Верховний Суд вказує, що:
"41. Незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.
42. З урахуванням наведеного, обставини дотримання контролюючим органом процедури проведення перевірки входить до предмету доказування для цілей вирішення спору, й підлягає першочерговому дослідженню.
43. Отже, з урахуванням того, що при оскарженні рішень контролюючого органу, прийнятих за наслідками податкової перевірки, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень, і таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу.
44. Таким чином, колегія суддів вважає, що встановлені обставини щодо неправомірності проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої й було прийнято спірне рішення, свідчать про їх протиправність.".
З огляду на вказане, оскільки контролюючим органом порушено порядок призначення перевірки, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 11.07.2024 №0722110707, прийняте відповідачем не обґрунтовано, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, згідно з практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).
Крім того, згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 5 ст. 242 КАС України).
Ураховуючи вищевикладене, суд робить висновок про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3226,94 грн (в частині задоволених вимог) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, 
в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у м. Києві від 11.07.2024 №0722110707.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у місті Києві (код ЄДРПОУ 44116011) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 3226,94 грн (три тисячі двісті двадцять шість грн 94 коп.).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.