ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/3773/26 пров. № А/857/19487/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
судді-доповідача Шинкар Т.І.,
суддів Довгої О. І.,
Запотічного І. І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на ухвалу судді Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року (головуючий суддя Мартинюк В.Я.), постановлену у порядку письмового провадження в м. Львів, у справі №380/3773/26 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

В С Т А Н О В И В:

04.03.2026 Військова частина НОМЕР_1 (далі - позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому просила стягнути з ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у сумі 20 106,24 грн.
Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року позовну заяву повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суддя суду першої інстанції виходив з того, що факт безпідставної виплати грошового забезпечення відповідачу було встановлено за результатами службового розслідування, акт якого складено 14.03.2025 військовою частиною НОМЕР_2 . Проте, до суду позивач звернувся 04.03.2026 року, пропустивши тримісячний строк звернення до суду.
Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, просить таку скасувати. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суддя суду першої інстанції дійшов передчасного та формального висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, не встановивши належним чином момент виникнення у позивача права на звернення до суду. Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України тримісячний строк для звернення суб`єкта владних повноважень обчислюється з дня виникнення підстав, що дають право на пред`явлення вимог. При цьому Верховний Суд у своїй усталеній практиці неодноразово зазначав, що таким моментом є не формальна дата виникнення правовідносин, а момент, коли суб`єкт владних повноважень об`єктивно дізнався або мав реальну можливість дізнатися про порушення та сформувати позовні вимоги. Як встановлено матеріалами справи, факт безпідставної виплати грошового забезпечення було виявлено за результатами службового розслідування, однак на момент його проведення військова частина НОМЕР_1 не була суб`єктом відповідних правовідносин, оскільки права та обов`язки щодо вирішення питання про відшкодування шкоди належали іншій військовій частині. Лише після проведення організаційних заходів, передачі документів та завершення реорганізації, за результатами доповіді начальника юридичної служби від 03.02.2026, позивач вперше отримав можливість встановити факт наявності шкоди, її розмір та суб`єкта відповідальності. Таким чином, саме 03.02.2026 є моментом виникнення реальної можливості реалізувати право на звернення до суду, що повністю відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо визначення початку перебігу процесуальних строків у випадках зміни суб`єкта владних повноважень, реорганізації органів та передачі матеріалів.
Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.
Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що ухвала суду першої інстанції, вимогам статті 242 КАС України відповідає.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.
За приписами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
У частині третій статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України, відповідно до якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
Умовою прийнятності позовної заяви до розгляду є її відповідність вимогам щодо форми і змісту, які визначені у статтях 160, 161 КАС України, а також дотриманні строків звернення до суду, обов`язковому поданні переліку матеріалів, що повинні бути додані до неї, в тому числі і в частині сплати судового збору та, у разі пропуску строку звернення до суду, подання відповідного клопотання про його поновлення, доказів поважності причин його пропуску.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що питання щодо повернення безпідставно виплаченого грошового забезпечення не відноситься до спорів, які виникли з підстав проходження публічної служби (частина п`ята статті 122 КАС України), відповідно, до них мають застосовуватися приписи абзацу 2 частини другої статті 122 КАС України, якими встановлено тримісячний строк звернення до суду, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.
Як встановлено суддею суду першої інстанції предметом цього спору є стягнення із ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів у сумі 20 106,24 грн.
Так, згідно матеріалів справи, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 за лютий 2024 року здійснювалась на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 №77 від 04.03.2024 року.
Відповідно до доводів позовної заяви, на момент проведення виплати, інформації щодо самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 , до військової частини НОМЕР_2 , не надходило. Отримання цієї грошової суми є наслідком протиправної винної поведінки військовослужбовця, яка полягає в тому, що солдат ОСОБА_3 з 27 лютого 2024 року не перебував на стаціонарному лікуванні, з причин, поважність яких не підтверджена належними доказами, - був відсутній на службі та не повідомив старших начальників про місце свого знаходження та про причини відсутності на службі
Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 08.03.2024 року №11-РС (по особовому складу), солдата ОСОБА_4 звільнено із займаної посади та зараховано в розпорядження. 
Враховуючи наведене, позивач у доводах позовної заяви зазначає, що оскільки інформація про СЗЧ на момент проведення виплати грошового забезпечення відсутня, відповідачу було безпідставно виплачено грошове забезпечення за лютий 2024 року у сумі 20 106,24 грн.
Отже, спірні правовідносини виникли ще у 2024 році. 
З наведеного убачається, що тримісячний строк звернення до суду із цим позовом про безпідставно виплачені кошти закінчився у червні 2024 року.
Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 520/1986/23 та від 07 вересня 2023 року у справі № 520/2134/23, від 25 січня 2024 року у справі №520/2137/23.
Разом з тим, вперше до суду позивач звернувся лише 04.03.2026.
Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Виходячи з положень статей 122 і 123 КАС України суд повинен перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду, чітко встановивши час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення його прав, свобод чи інтересів, а в разі пропуску строку - дати оцінку поважності причин його пропуску та в залежності від з`ясованого відкрити провадження у справі або повернути позовну заяву (на стадії до відкриття провадження) чи залишити її без розгляду (на стадії після відкриття провадження).
Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідним вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.
Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних у позовній заяві причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що апелянт як на поважність пропуску строку звернення до суду вказує, що факт безпідставної виплати грошового забезпечення було виявлено за результатами службового розслідування, однак на момент його проведення військова частина НОМЕР_1 не була суб`єктом відповідних правовідносин, оскільки права та обов`язки щодо вирішення питання про відшкодування шкоди належали іншій військовій частині. Лише після проведення організаційних заходів, передачі документів та завершення реорганізації, за результатами доповіді начальника юридичної служби від 03.02.2026, позивач вперше отримав можливість встановити факт наявності шкоди, її розмір та суб`єкта відповідальності.
Щодо наведеного апеляційний суд зазначає, що саме по собі посилання на вищезазначені обставини щодо реорганізації та правонаступництва не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку для органу державної влади без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме процес реорганізації, із зазначенням чітких його строків, вплинув на роботу такого органу, так само як і не надання доказів встановлення протиправної бездіяльності уповноважених осіб, на яких покладено обов`язок ведення претензійно-позовної роботи, щодо не звернення до суду з позовом про стягнення, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку та необхідність його продовження.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що неналежна організація процесу щодо зверненням з позовною заявою до суду з боку відповідальних осіб, виникнення організаційних складнощів у суб`єкта владних повноважень для своєчасного подання позовної заяви є суто суб`єктивною причиною, а негативні наслідки, які настали у зв`язку з такою причиною, є певною мірою відповідальністю за неналежне виконання своїх процесуальних обов`язків, які для усіх учасників справи мають бути рівними.
Позивач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків.
Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26.09.2022 року у справі №560/403/22, від 03.11.2022 року у справі №560/15534/21, від 22.12.2022 року у справі №380/19423/21 та від 18.01.2023 року у справі №200/7384/19-а.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Разом з тим, позивач не надав жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не навів поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутися до суду в межах встановленого строку.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський Суд з прав людини виходить із такого: 
1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 
2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 
3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 
4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 
5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовом позивачем не зазначено та з поданих документів та письмових обґрунтувань суддею суду першої інстанції не встановлено, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви, оскільки висновки судді суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви є обґрунтованими та такими, що узгоджуються з вимогами процесуального законодавства, відповідають дійсним обставинам справи.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі “Серявін та інші проти України” від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
За таких обставин, з врахуванням статті 316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, правильно встановлено обставини справи та додержано норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. ст. 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2026 року у справі №380/3773/26 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосереднього до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Т. І. Шинкар 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний