ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 686/16987/24
провадження № 61-2059ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. 
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Міністерства юстиції України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2024 року у складі судді Карплюка О. І., постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року у складі колегії суддів Ярмолюка О. І., Грох Л. М., Янчук Т. О. та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Ярмолюка О. І., Грох Л. М., Янчук Т. О.
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що:
протягом 2010-2015 років щодо нього як керівника ряду суб`єктів господарювання здійснювалося кримінальне провадження;
постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Хмельницької області від 29 грудня 2015 року кримінальне провадження про обвинувачення позивача у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України, закрито у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості у вчиненні цих кримінальних правопорушень у суді та вичерпанням можливості їх отримати, запобіжний захід скасовано;
рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 18 травня 2017 року стягнуто з Державного бюджету України на його користь 300 000 грн моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду;
постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у справі № 822/1816/17 визнано протиправними дії прокуратури Хмельницької області щодо відмови у прийнятті постанови про відшкодування позивачу втраченого заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування, та зобов`язано прокуратуру Хмельницької області в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», прийняти таку постанову;
08 листопада 2017 року прокуратура Хмельницької області прийняла постанову, якою відмовила позивачу у відшкодуванні шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду;
постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2018 року у справі № 2240/3246/18 щодо оскарження рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 
2017 року фактично визнано постанову прокуратури Хмельницької області 
від 08 листопада 2017 року такою, що не відповідає вимогам закону;
внаслідок прийняття прокуратурою Хмельницької області незаконної постанови про відмову у відшкодуванні шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, позивачеві завдано моральну шкоду. Зокрема, він зазнав душевних страждань і немайнових втрат, вживав додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. 

За таких обставин ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна на свою користь 5 000 000 грн моральної шкоди.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 
від 25 жовтня 2024 року, яке залишене без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року, у позові ОСОБА_1 до держави Україна про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 000 грн, завданої йому протизаконною постановою прокуратури Хмельницької області "Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 08 листопада 2017 року, відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що:
позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди, завданої постановою прокуратури Хмельницької області «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 08 листопада 2017 року;
крім того, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника. Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17), зазвичай, повинен орган, діями якого завдано шкоду. Таким чином, Міністерство юстиції України не є тим органом, який наділений повноваженнями представляти державу Україна в спірних правовідносинах.
Апеляційний суд зазначив, що:
посилання ОСОБА_1 на доведеність позовних вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права є безпідставними;
висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду щодо підстав для відшкодування державою шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, на які ОСОБА_1 вказує в апеляційній скарзі;
належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органами державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Водночас, залучення або ж незалучення до судового вирішення спору такого органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не орган державної влади, який порушив права чи інтереси позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц і від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17);
ОСОБА_1 визначив Міністерство юстиції України як представника інтересів держави у спірних правовідносинах. Суд першої інстанції прийняв таке представництво, хоча вправі був із власної ініціативи залучити до участі у справі інший орган державної влади в межах його компетенції;
відтак, залучення чи незалучення відповідного органу державної влади до участі у справі (яким могли бути як прокуратура Хмельницької області, так і Державне казначейство України) не змінює особу відповідача, яким є держава;
висновок суду першої інстанції про те, що Міністерство юстиції України не є тим органом, який наділений повноваженнями представляти державу Україна у справі, не змінює сутність спірних правовідносин і не впливає на правильність вирішення справи, а тому цей висновок не може бути підставою для скасування судового рішення.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.
Апеляційний суд виходив з того, що заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення не підлягає задоволенню, оскільки судом апеляційної інстанції ухвалено рішення з усіх позовних вимог, з приводу яких 
ОСОБА_1 подавав докази та надавав пояснення.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
19 лютого 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2024 року, постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року, ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
суд першої інстанції не зробив жодного правового висновку, щодо наведених обставин, якими була мотивована позовна заява;
поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися порушення вимог ЦПК України щодо порядку проведення підготовчого засідання з проханням усунути недоліки;
апеляційний суд не надав правового висновку, щодо порушення прав позивача на доступ до судового захисту;
апеляційний суд не зробив висновку, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, жодного правового висновку, щодо доказів, відхилених судом, та мотивів їх відхилення;
апеляційний суд не зробив мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову;
судові рішення прийняті без урахування висновків викладених в постановах Верховного Суду;
встановивши, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди заподіяної органами державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, суд апеляційної інстанції не скасував висновок суду першої інстанції про неналежність відповідача, який не ґрунтується на законі;
суди не звернули уваги, що постанова прокуратури Хмельницької області «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 08 листопада 2017 року визнана постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2018 року у справі № 2240/3246/18, є такою що не відповідає вимогам закону, тобто встановлений факт не належного та не ефективного виконання судового рішення;
в апеляційній скарзі позивач ставив вимогу щодо проведення підготовчого засідання по справі, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції та безпідставно відмовив в ухваленні додаткового рішення.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У квітні 2025 року держава Україна в особі Міністерства юстиції України через особу, яка забезпечує самопредставництво інтересів Міністерства юстиції України Дмитришина В. В., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтований тим, що касатор (позивач), під час розгляду справи в суді першої інстанції відмовився від залучення належного відповідача (співвідповідача) Хмельницької обласної прокуратури, тому, безпідставним є аргументи касаційної скарги з приводу того, що Міністерство юстиції України було лише процесуальним представником держави в цій справі.
Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органами державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц і від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17).
Міністерство юстиції України не є тим державним органом, який уповноважений представляти державу Україна у даній категорії справ.
Держава Україна в особі Міністерства юстиції, в межах цієї справи, не вступала в жодні правовідносини, які б зумовили для позивача настання шкоди.
У цій справі позивач ОСОБА_1 не надав суду в якості доказу судового рішення, яким постанова Хмельницької обласної прокуратури від 08 листопада 2017 року визнавалась неправомірною.
У цій справі позивач не вказав на характер страждань, викликаних невиконанням рішення суду від 10 липня 2017 року у справі №822/1816/17, а також позивачем не вказано про будь-які приниження з боку органу державної влади або його посадових осіб та негативні наслідки, яких він зазнав.
У справі відсутні довідки про стан здоров`я, пояснення свідків, які б свідчили про погіршення стану здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. В даному випадку, відсутній факт протиправної поведінки Міністерства юстиції України, відсутній причинний зв`язок між протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) Мін`юсту і заподіяною позивачеві шкодою, шкода не була завдана позивачеві внаслідок винних дій Міністерства юстиції України. За таких обставин, в даних спірних правовідносинах відсутній склад умов, які надають право позивачу звертатись з вимогою про відшкодування шкоди саме до Міністерства юстиції України.
Судами першої та апеляційної інстанцій правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , а вимоги касаційної скарги останнього є небгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі не охоплювала коло питань та не містила підстав, визначених статтею 270 ЦПК України, а тому судом апеляційної інстанції правомірно відмовлено в ухваленні додаткового судового рішення.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 686/16987/24 та витребувано справу із суду першої інстанції. 
У квітні 2025 року матеріали справи № 686/16987/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 07 березня 2025 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі 686/19624/22, від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19, від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19, від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19, від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20, від 03 лютого 2022 року у справі № 686/13784/21, від 17 січня 2024 року у справі № 686/14845/22, від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21, від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 17 червня 2024 року у справі № 703/2330/22 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року у справі №822/1816/17, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2017 року, визнано протиправними дії прокуратури Хмельницької області щодо відмови у прийнятті постанови про відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування № 32014240000000028 від 16 травня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України, прийняття якої передбачене статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; зобов`язано прокуратуру Хмельницької області повторно розглянути звернення ОСОБА_1 до прокуратури Хмельницької області з приводу виплати йому втраченого заробітку та інших грошових доходів, які він втратив внаслідок проведення досудового розслідування №32014240000000028 від 16 травня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 212, частиною другою статті 366 КК України, прийняття якої передбачене статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
На підставі цієї постанови 31 жовтня 2017 року Хмельницький окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 822/1816/17, який перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (виконавче провадження НОМЕР_1).
На виконання вказаної постанови суду 8 листопада 2017 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Хмельницької області Балюк В. О. виніс постанову про відмову у відшкодуванні ОСОБА_1 шкоди, завданої йому незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду, оскільки досудове розслідування проводило Слідче управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби у Хмельницькій області.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Іванюти І. М. від 17 вересня 2018 року про закінчення внаслідок добровільного виконання виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виданого на підставі постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року виконавчого листа № 822/1816/17 від 31 жовтня 2017 року. Суд апеляційної інстанції керувався тим, що постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 10 липня 2017 року в справі №822/1816/17 не виконана у повному обсязі, а тому постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є протиправною та підлягає скасуванню.
Позиція Верховного Суду
Щодо оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2024 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). 
Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У пунктах 43-47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що:
«саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від висновку Верховного Суду України, який міститься у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті».
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19).
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 612/3521/16-ц).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження 
№ 61-21130сво21)).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого правового акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом про відшкодування моральної шкоди  ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок прийняття прокуратурою Хмельницької області незаконної постанови про відмову у відшкодуванні шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду, йому завдано моральну шкоду. Зокрема, він зазнав душевних страждань і немайнових втрат, вживав додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права. За таких обставин ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна на свою користь 5 000 000 грн моральної шкоди;
відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди, завданої постановою прокуратури Хмельницької області «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 08 листопада 2017 року. Крім того суд зазначив, що Міністерство юстиції України не є тим органом, який наділений повноваженнями представляти державу Україна в спірних правовідносинах;
суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції не суперечать правовим позиціям Верховного Суду щодо підстав для відшкодування державою шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб, на які ОСОБА_1 вказує в апеляційній скарзі. Висновок суду першої інстанції про те, що Міністерство юстиції України не є тим органом, який наділений повноваженнями представляти державу Україна у справі, не змінює сутність спірних правовідносин і не впливає на правильність вирішення справи, а тому цей висновок не може бути підставою для скасування судового рішення;
суди встановили, що у справі відсутні належні та допустимі докази того, що внаслідок винесення 08 листопада 2017 року прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Хмельницької області Балюком В. О. постанови про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду, ОСОБА_1 завдано моральну шкоду;
отже, врахувавши обставини справи, суди зробили правильний висновок про те, що ОСОБА_1 не довів факт заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 5 000 000 грн;
доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди позивача з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів;
разом з тим суд апеляційної інстанції, дійшовши правильного висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо того, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу Україна у цій справі, безпідставно залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин суд апеляційної інстанції мав змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її у відповідності до встановлених ним обставин та правильного застосування норм матеріального і процесуального права;
З огляду на викладене, суди правильно відмовили у задоволенні позову, проте частково помилилися щодо мотивів такої відмови, тому судові рішення слід змінити у мотивувальній частині, виклавши їх мотиви у редакції цієї постанови.
Щодо оскарження ухвали Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 
2025 року
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею вказаною нормою; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.
Додаткове рішення суду - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.
Суд не вправі під виглядом додаткового рішення змінити зміст рішення або вирішити нові питання, що не досліджувалися в судовому засіданні.
При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав, ніж ті, що передбачені статтею 270 ЦПК України, суд відмовляє у задоволенні заяви.
У справі, що переглядається:
звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з держави Україна на свою користь 5 000 000 грн моральної шкоди;
суди відмовили у задоволенні позовних вимог;
ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив обґрунтувати: чи порушені права позивача, на отримання компенсації заробітку та інших грошових доходів (які були втрачені внаслідок проведення досудового розслідування), прийняттям протиправної постанови Хмельницької обласної прокуратури від 8 листопада 2017 року, за захистом яких позивач звернувся до суду; чи є прийняття постанови Хмельницької обласної прокуратури від 8 листопада 2017 року, що не відповідає вимогам закону, тобто протиправної (встановлено рішенням суду, справа №2240/3246/18), виконанням рішення суду по справі № 822/1816/17; чи є можливість у державі Україна отримати компенсацію заробітку та інших грошових доходів (які були втрачені внаслідок проведення досудового розслідування) у спосіб інший, крім прийняття постанови «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; чому невиконання рішення суду, що унеможливлює отримання компенсації заробітку та інших грошових доходів, не завдає моральної шкоди особі, для якої ці доходи, були єдиним джерелом існування та їх неотримання привело до позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань (харчування, гігієни, лікування, оплати комунальних послуг), погіршення відносин з оточуючими людьми; чому участь у судових справах № 822/1816/17, №2240/3246/18 не є психічним впливом, що приводить до страждань, у зв`язку з неможливістю забезпечити виконання судового рішення (яке вступило в законну силу) та порушує право на справедливий суд; чому порушення статті 56 Конституції України та права на справедливий суд не має негативних наслідків морального характеру відносно позивача; який державний орган у державі Україна відповідає за своєчасне, остаточне та повне виконання судових рішень та має компетенцію в цих питаннях та може представляти державу у вище перерахованих цивільних відносинах;
отже, відмовляючи в ухваленні додаткового рішення, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення з усіх позовних вимог, з приводу яких ОСОБА_1 подавав докази і надавав пояснення.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанцій постановлена ухвала з порушенням норм процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2024 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року частково ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржені судові рішення слід змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року слід залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 жовтня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 січня 2025 року змінити в мотивувальних частинах, виклавши їх в редакції цієї постанови.
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 06 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко