ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" квітня 2026 р. Справа№ 910/1610/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Колесника Р.М.
суддів: Мальченко А.О. 
Сковородіної О.М. 

при секретарі судового засідання: Михайлішині В.В.

за участю представників учасників справи:
від позивача: Данильченко О.О.
від відповідача-1: не з`явились
від відповідача-2: не з`явились 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.02.2026 (повний текст ухвали складено 17.02.2026)
у справі № 910/1610/26 (суддя - Усатенко І.В.)
за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГТС Рітейл Галичина»
та  ОСОБА_1 
за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Міністерства фінансів України
прo солідарне стягнення 3010407,29 гривень

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

АТ КБ «Приватбанк» (надалі також позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «ГТС Рітейл Галичина» (надалі також відповідач-1), ОСОБА_1 (надалі також відповідач-2) про солідарне стягнення 3010407,29 гривень.
Позовні вимоги обґрунтовані позивачем невиконанням відповідачем-1, як позичальником за Кредитним договором № 42501985-КД-1 від 02.09.2024 та відповідачем-2 як поручителем відповідача-1 за договором поруки № 42501985-ДП-1/1 від 02.09.2024, взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали 

Одночасно із позовом позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з ТОВ «ГТС Рітейл Галичина» та Гуцу Яна за кредитним договором № 42501985-КД-1 від 02.09.2024 в межах ціни позову у розмірі 3010407,29 гривень, шляхом накладення арешту на рухоме майно, що належить ОСОБА_1, а саме автомобіль BMW 325 2497, (2007) номер кузова НОМЕР_1 , тип транспортного засобу, - легковий, д.н. НОМЕР_2 .
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2026 відмовлено у задоволенні заяви АТ КБ «Приватбанк» про забезпечення позову 
Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що подана заява про вжиття заходів забезпечення позову, не містить обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, так само, як і не містить документального обґрунтування, наявності фактичних обставин, які свідчать про загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Тобто позивачем не надано докази, які підтверджують вчинення відповідачами будь-яких умисних дій, спрямованих на не виконання рішення суду та й не зазначено про вчинення відповідачами будь-яких конкретних дій, спрямованих на ухилення від виконання рішення у даній справі, а доводи заявника зводяться до тверджень про наявність у відповідачів необмеженої можливості розпорядження своїм майном.

Короткий зміст апеляційної скарги та заперечень на неї

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає про те, що транспортний засіб BMW 325 2497, (2007) є єдиним майном, що належить відповідачу-2 на праві приватної власності, а при цьому у відповідача-1 відсутнє на праві приватної власності будь-яке майно, що вказує на те, що відчуження автомобіля відповідачем-2 призведе до відсутності будь-якого майна, на яке можливо звернути стягнення у разі задоволення позовних вимог.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника, дослідивши доводи, наведені у апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту. Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. 
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає ст. 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених ст. 137 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 зазначено, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову (п. 46 постанови). Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами (п. 47 постанови).
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення ефективного судового захисту порушених чи оспорюваних прав позивача та у подальшому виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення ефективного судового захисту та гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у ч. 2 ст. 136 ГПК України.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову (постанова Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 910/7013/20).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві ефективний захист його порушених чи оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
З урахуванням вимог, передбачених ст.ст. 73, 74, 76 ГПК України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
При цьому колегія суддів враховує викладений в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 висновок про те, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться в його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Колегія суддів, в контексті розгляду заяви позивача про забезпечення позову, враховуючи саму природу спірних правовідносин, що склалися між сторонами у справі, а також підстави їх виникнення, вважає, що сам факт ймовірного істотного порушення відповідачами взятих на себе зобов`язань вказує на вірогідну невідповідність дій відповідачів таким обов`язковим стандартам поведінки учасників цивільних правовідносин, як добросовісність, чесність, відкритість, та обов`язковість врахування інтересів іншої сторони договору.
На переконання колегії суддів, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має віднайти розумний баланс між інтересами кредитора, у добросовісності якого до моменту прийняття судом рішення підстав сумніватись немає, та інтересами боржника, добросовісність якого до моменту прийняття судом рішення перебуває під обгрунтованим сумнівом.
Наразі, у суду відсутні підстави ставити під сумнів добросовісність позивача, коли як добросовісність відповідачів, з огляду на обставини, що викладено у позові є сумнівною та такою, адже враховуючи час, що вже минув від моменту відкриття судом першої інстанції провадження у цій справі, відповідачі не спромоглися викласти ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції свою правову позицію щодо спірних правовідносин в межах даної справи.
З огляду на вищезазначене, доцільність вжиття заходів забезпечення позову за заявою ініціатора позову вбачається більш виправданішою, ніж відмова у вжитті таких заходів керуючись інтересами відповідачів, ставлення яких до розглядуваного спору взагалі залишається невизначеною.
В аспекті викладеного, колегія суддів вважає, що факт відсутності у відповідача-1 на праві приватної власності будь-якого майна та перебування у власності відповідача-2 лише однієї речі, - транспортного засобу при наявності у відповідачів заборгованості перед позивачем за кредитним договором у розмірі 3010407,29 гривень, також вказує на наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може істотно ускладнити та навіть унеможливити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки відповідач-2, як власник нічим не обмежений у своєму праві в будь-який момент розпорядитися своїм майном та уникнути господарської (цивільної) відповідальності.
Отже, проаналізувавши весь спектр обставин даної справи та їх характер, зокрема але не виключно розмір існуючої заборгованості відповідачів перед позивачем, відсутність у відповідача-1 у власності будь-якого майна, наявність у відповідача нічим не обмеженого права в будь-який момент розпорядитися своїм єдиним майном, - транспортним засобом, а також пасивну процесуальну поведінку відповідачів у процесі розгляду справи, колегія суддів вважає цілком обґрунтованими аргументи скаржника про те, що невжиття запропонованого заходу забезпечення позову матиме наслідки, визначені у ч. 2 ст. 136 ГПК України.
Крім того, оцінюючи запропонований позивачем захід забезпечення позову на предмет співмірності, що у свою чергу передбачає необхідність співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, колегія суддів доходить висновку, що негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття заходів забезпечення позову у формі арешту транспортного засобу відповідача-2, - повна неможливість в процесі виконання можливого рішення суду відновити у жодному обсязі порушене право позивача, значно та безумовно переважають над негативними наслідками від вжиття заходів забезпечення позову, - тимчасове обмеження відповідача-2 у праві розпорядження транспортним засобом.
Таким чином, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що у разі задоволення позову, при відчуженні відповідачем-2 наявного у його власності транспортного засобу, буде істотно ускладнено та навіть унеможливлено виконання рішення суду щодо солідарного стягнення з відповідачів 3010407,29 гривень заборгованості за кредитним договором. Дана ситуація зумовлюватиме ситуацію, при якій позивач не буде мати можливості задовольнити свої законні грошові вимоги та поновити порушене право у жодному обсязі (на жодну грошову суму).
Водночас, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову помилково не звернув увагу на всі аспекти даної справи, комплексно не проаналізував всі обставини даного спору, у зв`язку із чим дійшов неправильних та передчасних висновків щодо відмови у задоволені заяви позивача про забезпечення позову. 
Додатково до зазначеного, колегія суду, задовольняючи заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову виходить також із того, що відповідачі не обмежені у праві звернутися до суду із заявою про заміну (ст. 143 ГПК України), скасування заходів забезпечення позову (ст. 145 ГПК України), відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову (ст. 146 ГПК України) та цей інструмент вбачається розумним запобіжником у разі встановлення, на думку відповідачів, невиправданого втручання у їх права та інтереси, щодо майна, відносно якого вжито відповідні заходи забезпечення позову. Саме такі процесуальні можливості для відповідачів встановлюють рівновагу у питанні пошуку судом балансу інтересів сторін у цієї справі щодо питання про вжиття заходів забезпечення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Як передбачено ч. 1 ст. 277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зважаючи на те, що за результатами перегляду даної справи доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а при вирішенні питання про забезпечення позову місцевим господарським судом не було з`ясовано всіх обставин справи та не дотримано вимог процесуального закону (ст.ст. 136, 137 ГПК України), що призвело до постановлення помилкової ухвали, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 17.02.2026 з прийняттям нового рішення про задоволення заяви позивача про забезпечення позову.
Судові витрати за розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову розподіляються за наслідками розгляду справи по суті.
Оскільки судом апеляційної інстанції остаточного рішення зі спору у даній справі не приймається, то розподіл судових витрат за перегляд справи в апеляційному порядку підлягає здійсненню судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 271, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд - 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.02.2026 у справі № 910/1610/26 скасувати та прийняти нове рішення, яким заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про забезпечення позову задовольнити. 
3. Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме майно, що належить ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), а саме автомобіль BMW 325 2497, (2007) номер кузова НОМЕР_1 , тип транспортного засобу, - легковий, д.н. НОМЕР_2 .
4. Дана постанова відповідно до п. 2) ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та виконується в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Така постанова підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
5. Стягувачем за даною постановою є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570).
6. Боржником за даною постановою є ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ).
7. Строк пред`явлення постанови до 22.04.2029.
8. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено і підписано 29.04.2026  

Головуючий суддя Р.М. Колесник 

Судді А.О. Мальченко

О.М. Сковородіна