П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2026 року м. Київ

Справа №361/3446/21
Апеляційне провадження №22-ц/824/1754/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Петришин Н.М. 12 травня 2025 року у м. Бровари, дата складення повного тексту рішення не зазначена, та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Петришин Н.М. 08 серпня 2025 року у м. Бровари,
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування якого зазначав, що з метою покращення своїх житлових умов, домовився зі ОСОБА_1 про продаж останнім свого домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, що має кадастровий номер 3221284001:01:058:0019 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Ціна продажу домоволодіння за домовленістю сторін була 310000 (триста десять тисяч) доларів США. Строк укладення основного договору купівлі-продажу, за домовленістю сторін, був 05 червня 2020 року. Свої домовленості сторони виклали у Договорі про завдаток від 12 березня 2020 року, що підписаний сторонами у простій письмовій формі. Згідно з п.1 Договору про завдаток, покупець передає продавцеві 520000 (п`ятсот двадцять тисяч) гривень (еквівалент 20000 (двадцять тисяч) доларів США) у рахунок оплати за Договором купівлі-продажу домоволодіння. Договір про завдаток укладений в присутності ріелтора- ОСОБА_4 , з яким також було укладено Договір про надання послуг №1/20 від 12 березня 2020 року. Тобто у момент підписання Договору про завдаток, а саме - 12 березня 2020 року, ОСОБА_2 передано, а ОСОБА_1 було отримано 520000 (п`ятсот двадцять тисяч) гривень (еквівалент 20000 (двадцять тисяч) доларів США) у рахунок оплати за Договором купівлі-продажу домоволодіння. Сторони також домовились, що решта коштів за продаж домоволодіння ОСОБА_2 буде передавати повіреній особі ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , оскільки продавця довгий час не буде в місті для отримання наступних оплат. На підтвердження повноважень повіреної ОСОБА_3 було надано копію нотаріально посвідчену довіреність від 26 лютого 2020 року. Також, в момент підписання Договору про завдаток відповідач надав позивачеві копії правовстановлюючих документів на домоволодіння та земельну ділянку.
У подальшому, окрім сплаченої за Договором суми в 20000 (двадцять тисяч) доларів США, позивач сплатив відповідачеві, в особі його представника - ОСОБА_3 ще 95000 (дев`яносто п`ять тисяч) доларів США завдатку, що підтверджується розписками ОСОБА_3 , зокрема: за розпискою від 10 липня 2020 року - 10000 (десять тисяч) доларів США; за розпискою від 10 серпня 2020 року - 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США; за розпискою від 13 серпня 2020 року - 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США; за розпискою від 07 жовтня 2020 року - 20000 (двадцять тисяч) доларів США. Загальна сума переданих грошових коштів позивачем відповідачу в якості завдатку в рахунок оплати за Договором купівлі-продажу домоволодіння, складає 115000 (сто п`ятнадцять тисяч) доларів США.
Однак, у встановлений строк та й пізніше Договір купівлі-продажу домоволодіння між сторонами укладений не був, та як потім з`ясував позивач, такий договір і не може бути укладений, оскільки домоволодіння із земельною ділянкою перебувають в іпотеці в АТ "МЕГАБАНК" на підставі Договору про внесення змін №1 до Іпотечного договору №10-26/2018-МК-UАН-З-3. серія та номер: 314, виданий 14.05.2019 RRP-4НITL0J0S. Надалі на вимогу ОСОБА_2 повернути сплачені за домоволодіння грошові кошти в розмірі 115000 (сто п`ятнадцять тисяч) доларів США, відповідач відмовився і повідомив, що тепер ціна домоволодіння для позивача складатиме 420000 (чотириста двадцять) доларів США.
Отже, передані позивачем відповідачу кошти є авансом, сторони не уклали та не оформили договір чи попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна за формою, передбаченою ст. 657 ЦК України; одна сторона відмовилися від майбутнього укладення договору, однак особа, що отримала грошову суму, відмовляється від повернення безпідставно отриманого, а тому такі кошти, незалежно від поведінки та вини будь-якої зі сторін, повинні бути повернуті власнику в тому розмірі, в якому вони надавались. Оскільки Договір купівлі-продажу домоволодіння, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передані позивачем відповідачу гроші є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Відтак, позивач просить: стягнути зі ОСОБА_1 на користь позивача 115000 (сто п`ятнадцять тисяч) доларів США; стягнення заборгованості зазначеної в доларах США проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом Національного Банку України на день здійснення платежу.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 85000 ( вісімдесят п`ять тисяч ) доларів США.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на судовий збір у розмірі 8387, 65 гривень.

Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2025 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат - задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 81434 (вісімдесят одну тисячу чотириста тридцять чотири) гривні.
Сторони у справі не погодилась з ухваленими судом першої інстанції рішеннями.

Позивач не погодився із рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог й його представником подана апеляційна скарга на основне рішення, в якій вказується на помилковість висновків суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення сум грошових коштів за умовами Договору про завдаток від 12 березня 2020 року та розписки від 10 липня 2020 року. 
Сторона позивача вважає, що конструкція п.1 Договору про завдаток від 12 березня 2020 року вказує на використання стверджувальної форми у теперішньому часі і свідчить, що передача позивачем відповідачу обумовленої у цьому договорі суми відбулася саме в день укладення договору 12 березня 2020 року. Посилання на дату «05 червня 2020 року» не змінює правової природи факту передачі саме в момент укладення договору, а лише визначає дату укладання Договору купівлі-продажу домоволодіння, оскільки вона зазначена у кінці абзацу після інформації про умови Договору купівлі-продажу домоволодіння. Вказане також узгоджується з п. 3 цього Договору де зазначено, що Договір купівлі-продажу укладається до 05 червня 2020 року. Крім того після укладення Договору про завдаток у проміжок часу з 13 березня 2020 року до 05 червня 2020 року жодні розписки на виконання п.1 Договору сторонами не оформлялися, оскільки потреби фіксувати те, що вже було виконано не було необхідності. 
Крім того, сторона позивача вказує на те, що сума завдатку є логічним продовження Договору про надання послуг №1/20 від 12 березня 2020 року з ОСОБА_4 (п.4 Договору завдатку), що також доконаній формі вказує оплату його послуг саме в сумі завдатку.
Представник також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував зміст письмових свідчень третьої особи - ОСОБА_3 , яка визнала факт отримання від позивача за розпискою від 10 липня 2020 року в розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США і виконання нею умов довіреності від 26 лютого 2020 року щодо передачі відповідачу цих коштів. Жодних свідчень або доказів, які б спростовували ці твердження, суд першої інстанції не навів.
Висновок суду про те, що розписка від 10 липня 2020 року не підтверджує правову природу коштів, сторона позивача вважає помилковим та таким, що суперечить як змісту самої розписки, так і встановленим іншим доказам. ОСОБА_3 визнала у письмових поясненнях, що діяла виключно на підставі довіреності, отримувала кошти від імені відповідача, і ці кошти були частинами платежів за домовленістю сторін, що випливає з узгодженого наміру купівлі-продажу домоволодіння. 
Крім того саме ОСОБА_3 є давньою знайомою відповідача, оскільки саме у неї було куплено домоволодіння відповідачем, що підтверджується копіями правоустановчих документів на це нерухоме майно.
Отже, відмова суду першої інстанції в частині стягнення коштів за умовами за Договору про завдаток від 12 березня 2020 року та розписки від 10 липня 2020 року не ґрунтується на належній оцінці доказів у їх сукупності, що прямо суперечить приписам ст. 89 ЦПК України. Наявні у справі обставини підтверджують отримання відповідачем від позивача цих коштів, що є безпідставно набутим майном відповідно до ст. 1212 ЦК України. У зв`язку з цим, сума коштів у розмірі 30000 доларів США, як і решта сплачених коштів, підлягає поверненню Позивачу в повному обсязі.
Представник позивача також зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач які очікує понести в зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції буде у розмірі 3554,00 грн судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 60000,00 грн, докази понесення вказаних витрат будуть надані в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 30000 (тридцяти тисяч) доларів США, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 

Відповідач не погодився із рішенням суду та додатковим рішенням, його представником подано дві апеляційні скарги.
Апеляційна скарга на основне рішення мотивована тим, що отримання завдатку повіреною особою відповідача на власний розсуд, не дотримуючись ні волі відповідача, ні вимог законодавства щодо належного укладання договору завдатку в нотаріальній формі, без будь-якого підтвердження передачі коштів відповідачу, яке могло бути сприйняте як прийняття виконання доручення, є перевищенням представником наданих йому повноважень. Таким чином суд вирішуючи питання відповідальності, щодо стягнення коштів з відповідача не звернув уваги, що отримавши кошти в якості завдатку від імені відповідача без укладання нотаріально посвідченого договору завдатку, повірена діяла неправомірно (вчинила неправомірний правочин), з перевищенням наданих довіреністю повноважень за відсутністю доказів передачі коштів відповідачу, без схвалення дій повіреної у вигляді отримання завдатку, тому дійшов помилкових висновків щодо належного відповідача ОСОБА_1 .
Пояснення  ОСОБА_3 , що вона начебто знала про укладений між позивачем та відповідачем договором завдатку від 12 березня 2020 року не заслуговують уваги, оскільки умови договору в розрізі передачі завдатку мали були виконані до 05 червня 2020 року, тому будь-яка сума сплачена вище є сторонами неузгодженою.
Якщо ж взяти позицію відповідача, то 05 червня 2020 року, договір, що має ознаки попереднього, вичерпав свою дію в силу ч. 3 ст. 635 ЦК України. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Таким чином враховуючи нікчемність договору завдатку від 12 березня 2020 року, реальні наміри сторін, викладених у цьому договорі та наявні докази у справі, які вказують на нестандартну поведінку покупки дорогої нерухомості в такий незвичний спосіб, як сплата завдатку без будь-яких договорів у своєму взаємозв`язку свідчать про безпідставність тверджень позивача та третьої особи, що кошти були отримані в інтересах відповідача.
В матеріалах справи містяться лише відомості про отримання коштів від позивача в якості завдатку ОСОБА_3 . Ані позивачем, ані третьою особою, яка зазначила, що всі отримані кошти передала відповідачу суду не були надані належні докази. Отже вирішуючи питання стягнення коштів у порядку ст. 1212 ЦК України, суд дійшов помилкових висновків, стосовно їх стягнення зі ОСОБА_1 , оскільки саме ОСОБА_3 безпідставно набула майно, а саме грошові кошти у розмірі 85000 доларів США.
Оскільки ОСОБА_3 , як повірена діяла всупереч ст. 1003 ЦК України, неправомірно отримала кошти з перевищенням повноважень, які в свою чергу не були передані відповідачу, без укладання нотаріально-посвідченого договору завдатку, належним відповідачем в частині стягнення цих грошових коштів є ОСОБА_3 , що в свою чергу є підставою для відмови у позові стосовно стягнення коштів зі ОСОБА_1 .
Стосовно вимог про стягнення коштів за умовами за Договору про завдаток від 12 березня 2020 року та розписки від 10 липня 2020 року відповідач погоджується з висновками суду першої інстанції.
Представник також зазначає, що в разі скасування за його апеляційною скаргою основного рішення, скасуванню також підлягає і додаткове рішення ухвалене судом першої інстанції, що ними також оскаржується.
На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Додаткове рішення скасувати, а заяву про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Мазур І.О. підтримала апеляційну скаргу подану стороною позивача, з підстав викладених у ній. Проти доводів викладених стороною відповідача в поданих апеляційних скаргах заперечували, просила залишити їх без задоволення. Просила рішення суду першої інстанції скасувати в частині позовних вимог, що залишені без задоволення та ухвалити нове судове рішення про їх задоволення.
Представник відповідача - адвокат Ванін В.В. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги позивача, підтримав подані ними апеляційні скарги, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені заявлених позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, що має кадастровий номер 3221284001:01:058:0019 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Підставою набуття права власності були договір купівлі-продажу домоволодіння та договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладені між ОСОБА_3 , як продавцем, та ОСОБА_1 , як покупцем, 27 грудня 2018 року. (т.1 а.с.19-23, 33-36)
26 лютого 2020 року ОСОБА_1 видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив ОСОБА_3 , зокрема: 
- отримувати задаток за продажу житлового будинку та земельної ділянки на якій він розташований, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; 
- вести від його імені переговори та узгоджувати усі без винятку питання, що пов`язані з виконанням договору випливають із його суті, у тому числі визначати суму попередніх договорів та договорів купівлі-продажу, порядок розрахунку, процедуру передачі майна новому власнику доцільні для мене умови договорів, сплачувати кошти за виготовлення документів, сплачувати необхідні збори, мито, платежі;». (т.1 а.с.16)
Із скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей видно, що дію вищевказаної Довіреності припинено 01 березня 2021 року. (т.1 а.с.17)
12 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі був укладений Договір про надання послуг № 1/20, згідно з яким ОСОБА_2 , як замовник, доручає і надає виключні права ОСОБА_4 , як виконавцю, здійснити повний комплекс необхідних інформаційно-консультативних, юридичних дій по підготовці документів та оформленню договору купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0, 1807 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221284001:01:058:0019. Факт надання послуги підтверджується підписаним договором купівлі- продажу домоволодіння замовником та власником цього домоволодіння. У п. 3 цього договору вказано, що вартість послуг становить 1,5% від вартості продажу і замовник зобов`язується при підписанні договору купівлі-продажу сплатити виконавцю в будь-якій зручній для нього формі грошові кошти у вказаному розмірі. (т.1 а.с.18)
12 березня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі був укладений договір про завдаток.
У пункті 1 договору передбачено: «Покупець передає Продавцеві 520000 (п`ятсот двадцять тисяч) гривень, що еквівалентно сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США у рахунок оплати за договором купівлі-продажу домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0, 1807 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221284001:01:058:0019 до 05 червня 2020 року включно.
Пунктом 2 договору передбачено, що кошти, зазначені в пункті 1 даного договору, використаються як завдаток, внесений з метою забезпечення виконання покупцем зобов`язань по оплаті договору купівлі-продажу домоволодіння, що належить на праві власності продавцеві.
За умовами пункту 3 договору вартість зазначеного домоволодіння за договором купівлі-продажу становить 8060000 (вісім мільйонів шістдесят тисяч) гривень, що еквівалентно 310000 (триста десять тисяч) доларів США. Договір купівлі-продажу укладається до 05 червня 2020 року. 
У п.4 Договору вказано, що даний завдаток може бути використаний у якості оплати послуг за Договором про надання послуг№ 1-20 від 12 березня 2020 року між покупцем та ОСОБА_4 .. У разі якщо оплата послуг за вищезазначеним Договором не відбудеться протягом 1-го календарного дня з моменту підписання Договору купівлі-продажу домоволодіння, завдаток переходить до ОСОБА_4 в якості оплати послуг за Договором про надання послуг № 1/20 від 12 березня 2020 року.
У пункті 7 визначено, що термін дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до моменту виконання своїх зобов`язань кожної зі сторін (т.1 а.с.13)
Згідно із розпискою від 10 липня 2020 року ОСОБА_3 взяла гроші в розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США в ОСОБА_2 (т.1 а.с.14)
Згідно з розпискою від 10 серпня 2020 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 «задаток» за продажу житлового будинку та земельної ділянки у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) доларів США згідно довіреності від ОСОБА_1 (т.1 а.с.14 на звороті)
Згідно з розпискою від 13 серпня 2020 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 «задаток» за продаж житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США згідно довіреності від ОСОБА_1 (т.1 а.с.15)
Згідно з розпискою від 07 жовтня 2020 року ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 «задаток» за продажу житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США згідно довіреності від ОСОБА_1 (т.1 а.с.15 на звороті)
У поясненнях, наданих у письмовій формі ОСОБА_3 визнала обставини отримання грошових коштів від ОСОБА_2 за розписками: від 10 липня 2020 року, від 10 серпня 2020 року , від 13 серпня 2020 року, від 07 жовтня 2020 року на загальну суму 95000 (дев`яносто п`ять тисяч) доларів США та вказала про передачу цих коштів ОСОБА_1 (т.1 а.с.116-118)
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, сформованої 31 березня 2021 року видно, що на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0, 1807 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3221284001:01:058:0019, власником яких є ОСОБА_1 накладені обтяження у вигляді іпотеки, іпотекодержатель: Акціонерне товариство «Мегабанк», боржник: ТОВ «Тендертрейдбуд». (т.1 а.с.37-43)

Поняття завдатку визначено у положеннях ст. 570 ЦК України, згідно з якими завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами статті 571 ЦК України, зокрема, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Частиною першою статті 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.
В силу положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
За змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не - створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно з ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. 
В порядку визначеному ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Відповідно до ч.1 ст. 1007 ЦК України довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

В силу ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином (п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 654/2004/16-ц вказав на те, що з наведеної норми матеріального права (ст.570 ЦК України), а також встановлених параграфом першим глави 49 ЦК України загальних положень про забезпечення виконання зобов`язань слідує висновок про те, що статус завдатку має грошова сума передана на підтвердження уже існуючого зобов`язання і на забезпечення його виконання.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 727/11573/22 вказано: «суди обґрунтовано зазначили, що сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення попереднього договору. Так, відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно з частиною другою статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Тлумачення статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Вказана висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18.

У постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 308/3331/17 Верховний Суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що попередній договір купівлі-продажу квартири відповідно до частини першої статті 220 ЦК України є нікчемним, проте передані на виконання цього нікчемного правочину грошові кошти відповідно до статті 1212 ЦК України є безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18, постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21).

З наведених обставин справи вбачається, що 12 березня 2020 року між сторонами був укладений договір про завдаток, згідно з яким сторони домовились про передачу позивачем відповідачу завдатку та укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки до 05 червня 2020 року. Договір укладений у простій письмовій формі.
У визначений строк та в подальшому договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки між сторонами укладені не були. Причиною тому за твердженням позивача стала обставина наявності обтяжень у вигляді іпотеки за зобов`язаннями відповідача, а за твердження відповідача відсутність у позивача коштів.
Положення ст. 635 ЦК України вказують на те, що суть попереднього договору полягає в тому, що його сторони зобов`язуються в майбутньому укласти основний договір. 
Виходячи з характеру правовідносин, що врегульовані укладеним між сторонами договором, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що цей договір є змішаним договором, який містить елементи попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна та договору про завдаток. 
Виходячи з вищенаведених положень ЦК України, в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення попереднього договору щодо нерухомого майна, а також статус завдатку, як такого що може мати місце лише на підтвердження уже існуючого зобов`язання, даний договір є юридично нікчемним в цілому, а тому не створює будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вказане не оспорюється сторонами у справі з огляду на доводи, викладені ними, зокрема, в апеляційних скаргах.
З огляду на нікчемність Договору про завдаток від 12 березня 2020 року, сплачені позивачем кошти на виконання вказаного договору підлягають поверненню позивачу.
В умовах п. 1 договору про завдаток від 12 березня 2020 року сторонами було вказано, що позивач передає відповідачу 520000 (п`ятсот двадцять тисяч) гривень, що еквівалентно сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США у рахунок оплати за Договором купівлі-продажу домоволодіння… та земельної ділянки… до 05 червня 2020 року включно. Пунктом 2 Договору передбачено, що кошти, зазначені в п. 1 даного договору, використаються як завдаток, внесений з метою забезпечення виконання покупцем зобов`язань по оплаті договору купівлі-продажу.
Суд першої інстанції вважав доводи позивача про отримання відповідачем коштів згідно п.1 договору про завдаток безпідставними, оскільки зі змісту договору неможливо встановити чи передані фактично ці кошти відповідачу, а інших доказів на підтвердження отримання відповідачем цих коштів суду не надано.
Позивач в доводах апеляційної скарги вказує на те, що конструкція п.1 договору про завдаток вказує на використання стверджувальної форми у теперішньому часі і свідчить про передачу відповідачу грошових коштів саме 12 березня 2020 року. Посилання на дату до 05 червня 2020 року, на думку позивача, не змінює правової природи факту передачі саме в момент укладення договору, а лише визначає дату укладання договору купівлі-продажу домоволодіння.
Оцінюючи ці положення договору апеляційний суд виходить з того, що дійсно конструкція цього положення вказує на дію, що відбувається в теперішньому часі, проте має незавершену дію і сторонами визначений строк, у який ця дія (передача коштів) має відбутись. При цьому зазначена у цьому положенні дата 05 червня 2020 року не визначена як дата укладення договору купівлі-продажу, як на то вказує позивача, а визначена як кінцева дата завершення дії про яку йде мова у цьому положенні. Також не вказують на завершення дії щодо передачі коштів і положенням п. 2 Договору, оскільки в ньому використовується майбутній час.
Твердження позивача про те, що п. 4 договору про завдаток вказує на передачу коштів позивачем відповідачу в день укладення договору колегія суддів вважає безпідставними. Так, у цьому пункті договору вказано на те, що даний завдаток може бути використаний у якості оплати послуг за договором про надання послуг№ 1-20 від 12 березня 2020 року між покупцем та ОСОБА_4 . Також визначено, що у разі якщо оплата послуг за Договором про надання послуг не відбудеться протягом одного календарного дня з моменту підписання Договору купівлі-продажу домоволодіння, завдаток переходить до ОСОБА_4 в якості оплати послуг за Договором про надання послуг № 1/20 від 12 березня 2020 року. Таким чином, умови п.4 Договору про завдаток вказують на те, що завдаток може бути використаний у якості оплати послуг ОСОБА_4 у разі не укладення договору купівлі-продажу домоволодіння у визначений у договорі строк. Проте не вказують на обставини передачі коштів позивачем саме відповідачеві та у день укладення договору 12 березня 2020 року. 
Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що умови договору про завдаток не даються підстав для висновку, що при його укладенні відповідач одержав від позивача обумовлену цим договором суму, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 520000 (п`ятсот двадцять тисяч) грн, що еквівалентно 20000 (двадцять тисяч) доларів США. 
Твердження позивача проте, що саме по собі укладення 12 березня 2020 року договору про завдаток мало мету фіксації передачі коштів відповідача та відсутність у період з 13 березня 2020 року до 05 червня 2020 року обставин передачі коштів вказують на вчинення позивачем дій щодо передачі цих коштів в день укладення договору, даного висновку не спростовуються, оскільки вказане є власним тлумаченням сторони позивача обставин укладення договору, без наявності доказів, тобто такий висновок є фактично припущенням, а в силу вимог процесуального закону доказування не можу ґрунтуватись на припущенні.
У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження отримання відповідачем коштів при укладенні договору про завдаток 12 березня 2020 року. 

У розписці від 10 липня 2020 року ОСОБА_3 вказано, що вона взяла у позивача гроші в розмірі 10000 (десять тисяч) доларів США. У розписці не вказано, що ОСОБА_3 дія в як представник відповідача, або що вказані грошові кошти прийняті на виконання у мов договору про завдаток від 12 березня 2020 року. Дата розписка виходить за межі строку визначеного у Договорі про завдаток. Таким чином з вказаної розписки не вбачається наявність зв`язку з правовідносинами, що виникли між позивачем та відповідачів, а тому правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми грошових коштів відсутні.
Та обставина, що ОСОБА_3 у письмових поясненнях визнала, що діяла виключно на підставі довіреності та отримувала кошти від імені відповідача, сама по собі не є підставою для звільнення від доказування, оскільки відповідач цієї обставини не визнав. Зміст самої розписки не вказує на правовідносини між позивачем і відповідачем. Посилання позивача на наявність зв`язку між ОСОБА_3 та відповідачем, оскільки саме у неї було куплено домоволодіння відповідачем, не може бути прийнято до уваги суду, оскільки є припущенням, на якому не може ґрунтуватись доказування і, відповідно рішення суду.
А отже апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 не зазначено правову природу цих коштів, відтак дана розписка не підтверджує отримання коштів на виконання домовленостей між позивачем та відповідачем.
Таким чином доводи апеляційної скарги позивача щодо суперечності висновків суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення грошових коштів за розпискою від 10 липня 2020 року також не знайшли свого підтвердження.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача, які стосуються вирішення позовних вимог про стягнення грошових коштів передах позивачем за розписками від 10 серпня 2020 року, 13 серпня 2020 року та 07 жовтня 2020 року, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Відповідно до довіреності від 26 лютого 2020 року, відповідач уповноважив ОСОБА_3 , зокрема, отримувати задаток за продажу житлового будинку та земельної ділянки, вести від його імені переговори та узгоджувати усі без винятку питання, що пов`язані з виконанням договору випливають із його суті, у тому числі визначати суму попередніх договорів та договорів купівлі-продажу, порядок розрахунку.
Згідно наданих до суду розписок від 10 серпня 2020 року, 13 серпня 2020 року та 07 жовтня 2020 року ОСОБА_3 , діючи як представник відповідача, отримала від позивача кошти як «задаток» за продажу житлового будинку та земельної ділянки у загальному розмірі 85000 доларів США.
Таким чином суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що така дія як отримання завдатку за продаж нерухомого майна прямо передбачено довіреністю, яку відповідач видав ОСОБА_3 .
Слід погодитись і з висновком суду першої інстанції про те, що зміст розписок, наданих ОСОБА_3 , а також зміст довіреності від 26 лютого 2020 року, вказує на отримання ОСОБА_3 коштів від позивача на виконання умов договору про завдаток та у відповідності до повноважень наданих відповідачем ОСОБА_3 . 
Станом на дату видачі ОСОБА_3 розписок довіреність була чинною, її дія була припинена лише 01 березня 2021 року. Разом з цим обумовлений позивачем і відповідачем строк для внесення суми завдатку та укладення основного договору сплив і сам договір про завдаток є нікчемним в силу закону. А отже висновок суду першої інстанції про безпідставне отримання від позивача вказаної суми коштів відповідає обставинам справи та вимогам закону. 
В силу положень ст. 1000 ЦК України правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. У зв`язку з цим посилання сторони відповідача на відсутність у нього обов`язку щодо повернення позивачу переданих його представнику грошових коштів та неналежного визначення відповідача у справі слід визнати безпідставним. При цьому обставини щодо належного виконання зобов`язань довіреною особою перед відповідачем не становить предмет розгляду у межах даної справи, з огляду на предмет і підстави позову. Тому апеляційна відповідача не підлягає до задоволення.

Відповідач також не погодився з ухваленим судом першої інстанції додатком рішенням, яким вирішено питання про компенсацію позивачеві суми судових витрат пов`язаних з наданням правової допомоги.
Вирішуючи питання про компенсацію понесених судових витрат апеляційний суд виходить з такого.

При зверненні до суду з позовом, у позовній заяві позивачем був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи. сума була визначена у розмірі 60000 грн та вказано на те, що в порядку визначеному ч. 8 ст. 141 ЦПК України докази фактично понесених судових витрат на правову допомогу будуть надані після ухвалення рішення (т.1 а.с.4 на звороті).
Рішення по суті спору ухвалено судом першої інстанції 12 травня 2025 року та позов задоволено частково.
Заява представника позивача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат була подана через систему «Електронний суд» 19 травня 2025 року, а зареєстрована судом 20 травня 2025 року.
У вимогах заяви про ухвалення додаткового рішення сторона позивача просила стягнути з відповідача понесені судові витрати позивача у сумі 110 194,25 грн.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надані в копіях підписані ним з АО «ЮФ «ГОЛДРЕЙН ПАРТНЕРС» такі докази:
- Договір про надання правової допомоги № 88 від 09 квітня 2021 року, за умовами якого АО «ЮФ «ГОЛДРЕЙН ПАРТНЕРС» приймає на себе зобов`язання з надання таких послуг як надання правової допомоги у судовій справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. У Договорі сторони погодили порядок розрахунків, згідно з яким послуги, що надаються виконавцем, клієнт оплачує в гривнях, шляхом переказу на банківський рахунок виконавця суми, яка підлягає сплаті за вже надані послуги (п.п. 4.1,4.3). Суми, які вказані в цьому пункті підлягають оплаті клієнтом протягом 3-х днів з моменту отримання клієнтом рахунку-фактури (т.1 а.с.44-46);
- акт виконаних робіт № 000185 від 16 квітня 2021 року на суму 22339 грн та на цю суму рахунок № 000185 від 16 квітня 2021 року (т.1 а.с.47, т.3 а.с.123-124,140); 
- акт виконаних робіт № 000243 від 30 червня 2021 року на суму 5843,75 грн та на суму рахунок № 000243 від 30 червня 2021 року (т.3 а.с.122,139); 
- акт виконаних робіт № 000305 від 31 серпня 2021 року на суму 8329,50 грн та на цю суму рахунок № 000305 від 31 серпня 2021 року (т.3 а.с.121, 138); 
- акт виконаних робіт № 000352 від 21 жовтня 2021 року на суму 3145,50 грн та на цю суму рахунок № 000352 від 21 жовтня 2021 року (т.3 а.с.120,137); 
- акт виконаних робіт № 000378 від 11 листопада 2021 року на суму 7195,50 грн та на цю суму рахунок№ 000378 від 11 листопада 2021 року (т.3 а.с.118-119,136); 
- акт виконаних робіт № 000413 від 09 грудня 2021 року на суму 16200 грн та на цю суму рахунок № 000413 від 09 грудня 2021 року (т.3 а.с.134-135); 
- акт виконаних робіт № 000539 від 08 липня 2022 року на суму 8505 грн та на цю суму рахунок № 000539 від 08.07.2022 року (т.3 а.с.116-117,133); 
- акт виконаних робіт № 000663 від 27 грудня 2022 року на суму 2700 грн та на цю суму рахунок№ 000663 від 27 грудня 2022 року (т.3 а.с.115, 132);
- акт виконаних робіт № 000856 від 30 липня 2023 року на суму 6750 грн та на цю суму рахунок № 000856 від 30 липня 2023 року (т.3 а.с.114,131); 
- акт виконаних робіт № 001089 від 29 травня 2024 року на суму 8000 грн та на цю суму рахунок № 001089 від 29.05.2024 року (т.3 а.с.130);
- акт виконаних робіт № 001231 від 18 жовтня 2024 року на суму 6186 грн та на цю суму рахунок № 001231 від 18 жовтня 2024 року (т.3 а.с.113,129);
- акт виконаних робіт № 001297 від 15 січня 2025 року на суму 10000 грн та на цю суму № 001297 від 15 січня 2025 року (т.3 а.с.111-112,128);
- акт виконаних робіт № 001408 від 05 травня 2025 року на суму 5000 грн та на цю суму рахунок № 001408 від 05 травня 2025 року (т.3 а.с.110,127).
Тобто загальна вартість наданих послуг професійної правничої допомоги позивачу, згідно з актами та рахунками, становить суму 110194,25 грн.
Заперечень від відповідачів на заяву про ухвалення додаткового рішення до суду першої інстанції не надходило.
Суд першої інстанції враховуючи пропорційність відшкодування судових витрат (задоволено позов на 73,91%), зробив висновок про компенсацію позивачу за рахунок відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 81434 гривні.

У ч. 1 ст. 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч.3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, п.1 1 ч.ч.1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
У ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
У ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В порядку визначеному ст. 123 та ч.3 ст.124 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі №755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі №922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 757/60277/18-ц.
Верховний Суд у постанові від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц вказав на те, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19.

З матеріалів справи вбачається, що рішення по суті спору ухвалено судом першої інстанції 12 травня 2025 року та позов задоволено частково. 
З 12 травня 2025 року закінчення п`ятиденного строку визначеного процесуальним законом припадає на 17 травня 2025 року, що є суботою тобто вихідним днем, а отже подання цієї заяви в понеділок 19 травня 2025 року відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства. 
Стороною позивача обсяг і вартість наданих послуг правової допомоги підтверджені належними доказами (акти виконаних робіт і рахунки на оплату, умови договору). Відповідач не скористався правом надання заперечень проти заявлених вимог про стягнення витрат на правничу допомогу
За результатами перегляду справи апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції ухваленого по суті спору, а тому і підстави для скасування додаткового рішення також відсутні, оскільки воно ухвалено в порядку визначеному ст.ст. 137, 141, 270 ЦПК України, та з урахуванням усталеної судової практики, визначений судом першої інстанції розмір компенсації витрат позивача відповідає принципам пропорційності, розумності і справедливості. 

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційних скарг як позивача, так і відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в сторонами в їх апеляційних скаргах, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення як апеляційної скарги позивача, та і апеляційних скарг поданих відповідачем, понесені сторонами судові витрати на стадії апеляційного перегляду справи, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2025 року - залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2025 року - залишити без задоволення.
Додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук