Номер провадження: 22-ц/813/5046/26 
Справа № 522/24448/25-Е
Головуючий у першій інстанції Ковтун Ю. І.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу за апеляційною скаргою адвоката Сулиги Станіслава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 23 січня 2026 року
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-
У С Т А Н О В И В:
Короткий зміст судового рішення, що оскаржується
Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 23 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв`язку з тим, що позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вказаною ухвалою, адвокат Сулига Станіслав Олегович звернувся з апеляційною скаргою відповідно до якої просили ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 23.01.2026 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - скасувати, а справу №752/28356/25 направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
В обґрунтування скарги посилається на те, що оскаржувана ухвалу незаконною та необґрунтованою.
Вказували, що позивач не має можливості виконати вимоги визначені в ухвалі суду першої інстанції, так як остання відома адреса місця проживання відповідачки знаходиться на тимчасово окупованій території України, а місце реєстрації відповідача зареєстровано у Республіці Бєларусь.
Зазначали, що наявність у справі відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру про відсутність інформації про місце реєстрації Відповідачки не свідчить про наявність перешкод для вирішення питання про відкриття провадження у справі у відповідності до ч.10 ст.187 ЦПК України. 
Крім того, в ухвалі, якою позовну заяву визнано неподаною, суд послався на те, що Позивачем не зазначено місце проживання або перебування Відповідача, що не відповідає дійсності, та спростовується матеріалами справи. Зазначене свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки за положенням п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, що судом першої інстанції зроблено не було.
Вважали, що з матеріалів справи також не вбачається, що Позивачу відомо буд-яке інше ніж зазначене у позові місце проживання або перебування відповідача. 
Таким чином, вважали, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.
Явка сторін в судове засідання
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини 1 статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.
Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що позивач є громадянином України, а відповідачка є громадянкою Республіки Білорусь, то правовідносини між сторонами обтяжені ознакою «іноземний елемент», а тому вирішення спору між ними щодо розірвання шлюбу та наслідків розірвання шлюбу в судових органах України необхідно здійснювати відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням вимог ЦПК України та інших законів України.
«Суд встановлений законом» (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Європейської конвенції з прав людини. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою є компетентним здійснювати правосуддя.
Разом з тим, підсудність даної справи Приморському районному суду м. Одеси позивачем не підтверджена.
Таким чином суд зазначає, що недоліки визначені в ухвалі Приморського районного суду м.Одеси від 26 листопада 2025 року позивачем не усунуто.
Відповідно до ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява має бути визнана неподаною, та підлягає поверненню ОСОБА_1 , оскільки позивачем не усунуто недоліки в спосіб та строк визначені ухвалою про залишення заяви без руху.
Однак, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки при постановленні ухвали було неправильно застосовано норми процесуального права, та зазначає наступне.
Відповідно до положень ст. ст. 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.
Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.
Так, згідно п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.
Відповідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені ст. ст. 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
Виконуючи вимоги ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2025 року та усуваючи недоліки позовної заяви, ОСОБА_1 зазначив адресу відповідачки: АДРЕСА_1 , та вказував, що зазначена адреса є останньою відомою адресою місця проживання Відповідача.
Отже, вбачається, що позивач, отримавши копію ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2025 року про залишення позовної заяви без руху, не ухилився від виконання зазначених в ній вимог, оскільки повідомив суд, що йому відома лише вищевказана адреса, яка є останнім відомим місцем проживання Відповідача.
Положення пункту 2 частини 3 статті 175 ЦПК України чітко містять вимоги позовної заяви, в тому числі і щодо зазначення  місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).
Таким чином, колегія суддів вважає, що такі відомості щодо відповідача можуть бути зазначені позивачем лише за умов, що такі йому відомі, а тому суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, з тих підстав, що позивачем не надано доказів місця реєстрації або проживання відповідача - не дотримався вимог цивільного процесуального закону, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви заявнику у зв`язку з не усуненням недоліків.
Судові процедури повинні бути справедливими, а тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
ЄСПЛ у рішенні від 18 жовтня 2005 року в справі «МПП «Голуб» проти України» відзначив, що право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимну мету та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.
Загалом ЄСПЛ у своїй практиці критично оцінює надмірну формалізованість вимог національного законодавства різних держав-учасниць, що перешкоджають доступу до суду.
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Згідно практики Європейського суду з прав людини право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява №12964/87)
Суд першої інстанції на зазначені обставини і вимоги закону, не звернув уваги та всупереч вимогам частини 5 статті 12 ЦПК України, яка зобов`язує суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, підійшов до вирішення цього питання формально та передчасно повернув позовну заяву.
Згідно ст.379ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов поспішного висновку про повернення позову, внаслідок чого допустив порушення норм процесуального права .
Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає обґрунтованими.
При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2026 року постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку із чим підлягає скасуванню, а цивільна справа - направленню до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження в даній справі.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Сулиги Станіслава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 23 січня 2026 року- скасувати, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя        В.В. Кострицький

Судді          М.В. Назарова

В.А. Коновалова