ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 676/6138/24
Провадження № 22-ц/820/503/26

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,
секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,
з участю представниці відповідача  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області, ОСОБА_3 про зняття арешту за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області (далі – Управління), ОСОБА_3 про зняття арешту.
ОСОБА_2 зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 серпня 1991 року їй на праві особистої приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 (далі – квартира). Вироком Кам`янець-Подільського міського суду Хмельницької області від 7 жовтня 1998 року у справі №1-274/98 її колишнього чоловіка ОСОБА_3 засуджено за частиною третьою статті 141, частиною першою статті 145 Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК України 1960 року) до 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна. 22 червня 2007 року реєстратор Першої Кам`янець-Подільської державної нотаріальної контори на підставі ухвал Кам`янець-Подільського міського суду Хмельницької області від 31 березня 1999 року та 30 квітня 1999 року зареєстрував обтяження (арешт) квартири у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (№№ 5187100, 5188284) як майна ОСОБА_3 . Квартира ніколи не належала ОСОБА_3 , а тому арешт на неї накладено неправомірно, водночас арешт квартири обмежує право позивачки на розпорядження своїм майном.
За таких обставин ОСОБА_2 просила суд зняти обтяження у виді арешту на квартиру.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2025 року позов задоволено.
Знято арешт з квартири АДРЕСА_1 , - який накладено ухвалою б/н від 31 березня 1999 року Кам`янець-Подільського міського суду, реєстраційний номер обтяження: 5187100, зареєстровано 22 червня 2007 року Першою Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою, власник: ОСОБА_3 , причина відсутності коду – архівний запис; архівний номер реєстру: 6446-63, внутрішній №7F013F242CF054315126, коментар: 72-99, - яка належить на праві особистої власності  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд керувався тим, що арешт на квартиру накладено під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна колишнього чоловіка позивачки – ОСОБА_3 . Оскільки квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, а накладений на неї арешт порушує право позивачки на розпорядження своїм майном, то цей арешт слід скасувати.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Управління просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові до Управління посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Управління не має безпосереднього зв`язку із спірними правовідносинами та не може відповідати за вимогами ОСОБА_2 про зняття арешту з квартири. Оскільки Управління є неналежним відповідачем у справі, то позов до нього не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши учасника судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 25 квітня 1989 року до 3 липня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 серпня 1991 року, виданого Першою Кам`янець-Подільською державною нотаріальною конторою (зареєстровано в реєстрі за №1-3205), квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.
Вироком Кам`янець-Подільського міського суду Хмельницької області від 7 жовтня 1998 року у справі №1-274/98 ОСОБА_3 засуджено за частиною третьою статті 141, частиною першою статті 145 КК України 1960 року до 4 років позбавлення волі з конфіскацією усього особистого майна.
На підставі листа Кам`янець-Подільського міського суду Хмельницької області від 12 березня 1999 року Перша Кам`янець-Подільська державна нотаріальна контора здійснила обтяження майна засудженого ОСОБА_3 
22 червня 2007 року Перша Кам`янець-Подільська державна нотаріальна контора внесла до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про арешт квартири як майна ОСОБА_3 (реєстраційні номери обтяження 5187100 і 5188284).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 319, 321 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), згідно яких власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За змістом частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
В силу частини першої статті 126 Кримінального процесуального кодексу України 1960 року (далі – КПК України 1960 року) забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що право власності – це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону та на власний розсуд. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Власник може вимагати усунення будь-яких порушень свого права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.
Негаторний позов – це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпоряджання майном.
Перешкодою у здійсненні правомочностей власника є неправомірні дії порушника цих прав. Порушення права користування має місце тоді, коли власник позбавляється можливості отримувати корисні (споживні) властивості речі. Порушення права розпорядження має місце тоді, коли власник позбавляється можливості визначати юридичну та фактичну долю майна.
Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Зібрані докази вказують на те, що під час виконання вироку суду в частині конфіскації майна колишнього чоловіка позивачки – ОСОБА_3 накладено арешт на квартиру на підставі положень КПК України 1960 року.
Встановивши, що власником квартири є ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей арешт порушує право власності позивачки та підлягає скасуванню.
Такий висновок суду сторонами не оспорюється.
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
За змістом указаної норми відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. 
Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 27 серпня 1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках – особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція.
Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», в якому також зазначено, що у випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується до участі у справі у встановленому законом порядку залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2023 року у справі №299/2931/17 зазначив, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках – особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У випадках, коли арешт майна проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач до участі у справі у встановленому законом порядку також залучається відповідний територіальний орган Державної фіскальної служби України.
Оскільки арешт на квартиру накладено з метою виконання вироку суду про конфіскацію майна ОСОБА_3 в дохід держави, то ОСОБА_2 правомірно пред`явила позов про зняття цього арешту як до самого ОСОБА_3 , так і до Управління.
Посилання Управління на те, що воно є неналежним відповідачем у справі не відповідає фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.
Суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи, а його висновки відповідають цим обставинам. Також суд правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального права є безпідставними.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Хмельницькій області залишити без задоволення.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2026 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Швець О.Д.
Доповідач – Ярмолюк О.І.       Категорія 58