П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 року м. Київ
Справа № 761/47923/24
Провадження №22-ц/824/5357/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Стрижеуса А.М., 
суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
секретаря: Узлій М.М.

сторони: заявник  ОСОБА_1 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року у справі заявою ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною заявою, в якій просив суд:
- визнати його дружину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 27.07.2018 року, зареєстрованого Відділом запису актів громадянського стану по Первомайському району адміністрації міста Владивосток. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 .
Заявник зазначає, що він у 2018 році прибув в Україну та подав документи на отримання статусу політичного притулку та додаткового захисту як особа, яка зазнала переслідування на території РФ. 02.03.2021 року Офісом Генерального прокурора після проведення перевірки було ухвалено рішення про відмову в екстрадиції ОСОБА_1 до РФ. 01.11.2021 року він отримав громадянство України за етнічним походженням.
Згідно з рішенням ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 27.07.2023 року син заявника - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , набув громадянства України.
Заявник вказує, що проживає разом з сином ОСОБА_3 в м. Києві, самостійно його виховує, оскільки мати останнього - ОСОБА_2 фактично відсутня, ніколи не брала участі у вихованні дитини, до повномасштабного вторгнення проживала як на території України, так і на території РФ. Фактично разом з нею вони не проживали.
Приблизно наприкінці листопада 2022 року він разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 на її прохання зверталися до НП «Документ» з документами для оформлення останній посвідки на тимчасове проживання в Україні. Після цього він з нею більше не бачився та її місцезнаходження йому невідоме. Останнім відомим місцем її реєстрації в Україні була адреса: АДРЕСА_1 .
Заявник вказує, що основною метою визнання його дружини ОСОБА_2 безвісно відсутньою, є захист прав дитини. Зазначає, що на даний час їх син ОСОБА_3 обмежений у праві бути усиновленим іншою особою та у представництві його інтересів в органах опіки та піклування, у школі тощо.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2025 року відкрито провадження у вказаній справі, справу призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою відмовлено.
Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано належних і допустимих доказів, які підтверджують безвісну відсутність ОСОБА_2 ; факт відсутності спілкування заявника з дружиною сам по собі не є доказом її безвісної відсутності; заявником не повідомлено коло осіб, які можуть надати свідчення про місцеперебування ОСОБА_2 ; а також те, що остання оскаржувала рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову у видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні, на думку суду, спростовує доводи про її безвісну відсутність. 
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити в повному обсязі посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
У додаткових поясненнях заявник посилається також на те, що суд першої інстанції не врахував надані ним докази, зокрема відповіді Національної поліції України, Державної міграційної служби України, матеріали перевірок щодо місця проживання ОСОБА_2 , лист закладу дошкільної освіти, а також рапорти працівників поліції.
Заявник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що він не повідомив суду коло осіб, які могли б дати свідчення про ОСОБА_2 , оскільки остання є громадянкою Російської Федерації, її родичі перебувають на території держави-агресора, а після відмови у видачі посвідки на тимчасове проживання її офіційне працевлаштування в Україні було фактично неможливим.
Також заявник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно розцінив звернення ОСОБА_2 до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішення ДМС як обставину, що спростовує її безвісну відсутність, хоча, на думку заявника, саме відсутність подальшого звернення ОСОБА_2 до ДМС після ухвалення судового рішення у адміністративній справі, підтверджує відсутність відомостей про її місцеперебування.
Крім того, заявник посилається на те, що суд першої інстанції задовольнив клопотання про витребування від Державної прикордонної служби України інформації щодо перетину ОСОБА_2 державного кордону України, однак фактично відповідний запит не направив.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі.
За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності ОСОБА_1 .
Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 27.07.2018 року, зареєстрованому Відділом запису актів громадянського стану по Первомайському району адміністрації міста Владивосток. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_3 .
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Російської Федерації /копія паспорту Російської Федерації 65 № НОМЕР_1 /.
З даних довідки про реєстрацію особи громадянином України № 387842 від 22.03.2023 року за підписом начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Погребняк О. вбачається, що згідно з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області 01.11.2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , набув громадянства України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».
З даних довідки про реєстрацію особи громадянином України № 8031-000022607 від 11.08.2023 року за підписом Заступника начальника ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області Лемеша Д. вбачається, що згідно з рішенням ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області від 27.07.2023 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , набув громадянства України.
Згідно з рішенням, прийнятим заступником начальника Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Петровим Д. за № 80111300016830 від 29.11.2022 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 322.
В подальшому ОСОБА_2 було оскаржене зазначене рішення про відмову їй в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.
За результатами перегляду Державною міграційною службою України рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29.11.2022 року № 80111300016830 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, ОСОБА_2 було повідомлено про відсутність підстав для відміни вказаного рішення /лист № Г-12321-22/8.1/6567-22 від 28.12.2022 року Державної міграційної служби України/.
У листі заступника начальника управління поліції з превентивної діяльності Галатенка В. за № 251315-2024 від 21.11.2024 року, направленого представнику ОСОБА_1 - адвокату Бураго М.Д. на її адвокатський запит щодо надання відомостей про місце перебування ОСОБА_2 , зазначено, що в Шевченківському УП ГУ НП у м. Києві відсутні відомості про місце перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Повідомлено, що працівниками управління поліції було перевірено вказане представником можливе місце проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час за вказаною адресою, згідно пояснення сусідів, ніхто не проживає на протязі тривалого часу. Відповідно до бази ІПНП ОСОБА_2 не була учасником подій, перевірка яких проводилась НПУ. На даний час відсутні підстави для оголошення ОСОБА_2 у розшук та проведення заходів, направлених на встановлення її місця перебування.
Відповідно до листа начальника Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Семинога І. від 24.11.2022 року проведено перевірку інформації, зазначену в заяві-анкеті № 105131129 від 15.11.2022 року громадянкою РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка звернулась за оформленням/обміном посвідки на тимчасове проживання на підставі возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу). Згідно з п.п. 7, 9 п. 4, п.п. 5, 6 п. 6 Положення про Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, затвердженого Наказом ЦМУ ДМС від 30.07.2021 року № 136 а/т та посадових інструкцій державного службовця даного Управління, головним спеціалістом відділу супроводу ОСОБА_5 та головними спеціалістами відділу протидії нелегальної міграції Володимиром Безатосним та ОСОБА_6 проведено виїзну перевірку адреси проживання іноземця зазначеної в заяві-анкеті, а саме: АДРЕСА_2 .
За результатами перевірки встановлено, що за вказаною в заяві-анкеті адресою проживання, громадянка РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає, що підтверджується інформацією, отриманою від мешканців з кв. АДРЕСА_3 даного будинку під час виїзду та безпосередньо очного спілкування. Оскільки двері до квартирного приміщення АДРЕСА_4 ніхто не відчинив, працівниками Управління надано фото вищевказаної іноземки мешканцям кв. АДРЕСА_3 даного будинку, на що останні повідомили, що вказана громадянка в кВ. АДРЕСА_4 не проживає. Від письмових пояснень та надання своїх персональних даних мешканці кв. АДРЕСА_3 даного будинку відмовились.
Також у вказаному листі зазначено про те, що за інформацією, наданою Департаментом з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, зазначена іноземкою в заяві-анкеті місце реєстрації, а саме: АДРЕСА_5 належить до адреси масової реєстрації - місця проживання осіб за однією адресою, де кількість зареєстрованих осіб становить 1504 осіб. Вищевикладені результати проведеної перевірки працівниками Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області свідчать про встановлення факту подання громадянкою РФ ОСОБА_7 завідомо неправдивих відомостей при зверненні за оформленням/обміном посвідки та тимчасове проживання, що є підставою для відмови в оформленні та видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні відповідно до п.п. 9 п. 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого ПКМУ від 25.04.2018 року № 322.
Згідно з листом № 8010.6.2-39859/80.4-25 від 19.08.20925 року за підписом заступника начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Тимощук О., направленого на адресу Шевченківського районного суду м. Києва на виконання ухвали суду від 16.06.2025 року, з приводу документування посвідками на тимчасове проживання в Україні повідомлено, що за даними відомчої інформаційної системи ДМС України громадянка РФ ОСОБА_2 23.12.2021 року була документована ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 терміном дії до 22.12.2022 року на підставі частини 10 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» як особа, яка прибула в Україну з метою провадження волонтерської діяльності. Станом на 19.08.2025 року статус посвідки та тимчасове проживання № НОМЕР_2 - «недійсна у зв`язку із закінченням строку дії».
Також у вказаному листі зазначено, що 15.11.2022 року громадянка РФ ОСОБА_2 звернулась до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 у зв`язку із закінченням строку дії посвідки на тимчасове проживання та зміною інформації (зміна підстав) на підставі частини 14 статті 4 Закону України як особа, яка прибула в Україну з метою возз`єднання сім`ї з громадянином України (на підставі шлюбу з ОСОБА_1 ).
29.11.2022 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було прийнято рішення № 80111300016830, яким відмовлено ОСОБА_2 в оформленні посвідки на тимчасове проживання в порядку обміну на підставі підпункту 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 25.04.2018 № 322 (в редакції, чинній на дату прийняття рішення), оскільки, як зазначено у листі, за результатами проведеної перевірки інформацію про місце проживання вказаної іноземки за адресою, зазначеною нею у заяві-анкеті як місце проживання: АДРЕСА_2 не було підтверджено, що свідчило про подання нею завідомо неправдивих відомостей.
Заявниця оскаржила рішення від 29.11.2022 № 80111300016830 до суду. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2024 у справі № 320/4577/23 визнано протиправним та скасовано рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29.11.2022 № 80111300016830 про відмову ОСОБА_2 в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання в Україні; зобов`язано ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області розглянути документи, подані ОСОБА_2 відповідно до заяви-анкети від 15.11.2022 року № 105131129 про оформлення та видачу посвідки та тимчасове проживання в Україні, прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду цієї заяви, з урахуванням її правової оцінки, наданої судом у рішенні.
На виконання рішення суду та керуючись нормами Порядку оформлення, 05.07.2024 року ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було повторно розглянуто заяву-анкету на обмін посвідки на тимчасове проживання від 15.11.2022 року № 105131129. 05.07.2024 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання у порядку обміну на підставі підпункту 6 пункту 61 Порядку оформлення у зв`язку із тим, що зазначеною іноземкою подано не в повному обсязі документи, необхідні для оформлення і видачі посвідки (відсутній дійсний паспортний документ та дійсний поліс медичного страхування на весь строк дії посвідки).
За даними відомчої інформаційної системи ДМС України, громадянка РФ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.09.2019 та 24.07.2020 була також документована посвідками на тимчасове проживання в Україні в УДМС України в Черкаській області (орган видачі 7101).
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до частин першої, другої статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць перше січня наступного року.
Згідно з частиною першою статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання чи перебування фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
Відповідно до статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено, для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою, а також обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи.
За змістом статті 307 ЦПК України суд до початку розгляду справи встановлює осіб, зокрема родичів, співробітників, які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього, за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме.
Відповідно до частини першої статті 308 ЦПК України суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про відмову в задоволенні заяви.
Отже, для визнання фізичної особи безвісно відсутньою необхідним є встановлення не лише факту втрати зв`язку заявника з такою особою, а сукупності юридично значимих обставин, а саме останнього місця її постійного проживання, відсутності протягом одного року відомостей про її місцеперебування саме у цьому місці, неможливості отримати відомості про її дійсне місцеперебування; вжиття достатніх заходів для встановлення такого місцеперебування, а також наявності у заявника правової зацікавленості.
Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2019 року у справі № 225/2576/17 зазначив, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження або перебування. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місцезнаходження у цей час неможливо, причому така презумпція має спростовний характер.
У цій же постанові Верховний Суд сформулював висновок, що підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, до якої входять, відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання, відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості, сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місцеперебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України, наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.
Крім того, сам по собі факт непроживання особи за місцем реєстрації протягом тривалого часу та фактична відсутність відомостей про її місце перебування не є безумовною підставою для визнання такої особи безвісно відсутньою, оскільки суд має встановити саме наявність передбаченого законом юридичного складу.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно й всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 27 липня 2018 року, а ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народився син ОСОБА_3 .
Також установлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є громадянкою Російської Федерації.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 була документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні, строк дії якої закінчився 22 грудня 2022 року. 15 листопада 2022 року вона звернулася до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання.
Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29 листопада 2022 року № 80111300016830 ОСОБА_2 було відмовлено в оформленні посвідки на тимчасове проживання у порядку обміну.
З матеріалів справи також убачається, що під час перевірки органами ДМС адреси, зазначеної ОСОБА_2 у заяві-анкеті, а саме: АДРЕСА_6 , було встановлено, що за цією адресою вона не проживає.
У листі Національної поліції України від 21 листопада 2024 року зазначено, що у Шевченківському УП ГУНП у м. Києві відсутні відомості про місцеперебування ОСОБА_2 , а за можливим місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів сусідів, ніхто не проживає протягом тривалого часу. Водночас у цьому ж листі зазначено про відсутність підстав для оголошення ОСОБА_2 у розшук та проведення заходів, спрямованих на встановлення її місцеперебування.
Оцінюючи наведені докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вони не підтверджують у достатньому обсязі наявності всіх умов, необхідних для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою.
Надані заявником докази свідчать про відсутність у нього особистого зв`язку з ОСОБА_2 , відсутність її за окремими адресами у місті Києві, а також про відсутність актуальних даних у Національної поліції України та ДМС щодо її місцеперебування. Однак такі обставини самі по собі не є достатніми для висновку про безвісну відсутність у розумінні статті 43 ЦК України.
Для застосування статті 43 ЦК України необхідно встановити не лише те, що заявнику невідоме місцеперебування особи, а й те, що протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про її перебування, а також що отримати такі відомості неможливо.
У цій справі заявник сам зазначав, що фактично разом із ОСОБА_2 вони не проживали, а до повномасштабного вторгнення остання проживала як на території України, так і на території Російської Федерації. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що заявником не доведено належним чином, яке саме місце було місцем постійного проживання ОСОБА_2 на момент, з якого заявник пов`язує початок її безвісної відсутності.
Сам факт зазначення певної адреси у заяві-анкеті до органу ДМС або наявність адреси реєстрації у місті Києві не є безумовним доказом постійного проживання особи за цією адресою, особливо з урахуванням того, що під час перевірки ДМС проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою не підтвердилося.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що адреса реєстрації, яка зазначалася щодо ОСОБА_2 , належить до адреси масової реєстрації, де зареєстрована значна кількість осіб. Така обставина обґрунтовано була врахована судом першої інстанції, оскільки вона не дає можливості ототожнювати формальну реєстрацію з реальним місцем постійного проживання особи.
Доводи апеляційної скарги про те, що після листопада 2022 року заявник не бачив ОСОБА_2 і не має з нею зв`язку, не спростовують висновків суду першої інстанції. Втрата особистого зв`язку між подружжям може бути однією з обставин, яка враховується судом, однак не замінює доказів відсутності особи у місці її постійного проживання та неможливості встановити її дійсне місцеперебування.
Не є достатнім доказом безвісної відсутності і лист закладу дошкільної освіти, на який посилається заявник, оскільки з такого листа, за доводами заявника, вбачається, що ОСОБА_2 не з`являлася у закладі та не забирала дитину, а це робив батько або няня, проте зазначені обставини можуть свідчити про фактичну неучасть матері у вихованні дитини, однак не встановлюють її місця постійного проживання, дати отримання останніх достовірних відомостей про неї та неможливості отримання таких відомостей.
Колегія суддів погоджується з тим, що мета звернення заявника захист прав малолітньої дитини є зрозумілою та може свідчити про його правову зацікавленість, однак сама наявність правової зацікавленості не є самостійною і достатньою підставою для визнання особи безвісно відсутньою, якщо інші елементи юридичного складу, передбаченого статтею 43 ЦК України, належними та допустимими доказами не підтверджені.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково врахував звернення ОСОБА_2 до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішення ДМС, колегія суддів відхиляє.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 оскаржувала рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 29 листопада 2022 року № 80111300016830 про відмову в оформленні посвідки на тимчасове проживання. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі № 320/4577/23 рішення ДМС було скасовано та зобов`язано орган ДМС повторно розглянути подані документи.
Наведена обставина сама по собі, безумовно, не доводить фактичного місцеперебування ОСОБА_2 на момент ухвалення судового рішення у цій справі. Водночас вона свідчить про те, що після дати, з якою заявник пов`язує припинення особистого спілкування, існували певні юридичні дії, вчинені від імені ОСОБА_2 , пов`язані з оскарженням рішення ДМС.
Тому суд першої інстанції обґрунтовано врахував цю обставину не як беззаперечний доказ місцеперебування ОСОБА_2 , а як обставину, яка не узгоджується з доводами заявника про повну відсутність будь-яких відомостей про неї з листопада 2022 року та потребує належного доказового спростування.
Посилання заявника на те, що після ухвалення позитивного для ОСОБА_2 рішення адміністративного суду вона не отримала посвідку на тимчасове проживання та не звернулась до ДМС для його виконання, також не є достатнім доказом її безвісної відсутності.
Повторна відмова в оформленні посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з неподанням дійсного паспортного документа та поліса медичного страхування свідчить про невиконання або неможливість виконання міграційних формальностей, однак не доводить факту безвісної відсутності особи в розумінні статті 43 ЦК України. Така обставина не встановлює, де саме особа постійно проживала, коли були отримані останні достовірні відомості про її місцеперебування та які саме вичерпні заходи були вжиті для встановлення її дійсного місця перебування.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поставив заявнику у вину неповідомлення кола осіб, які могли б надати свідчення про ОСОБА_2 .
Частина перша статті 307 ЦПК України прямо передбачає необхідність встановлення осіб, які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме. У справах про визнання особи безвісно відсутньою такі відомості мають істотне значення, оскільки дозволяють суду перевірити не лише факт відсутності особи за певною адресою, а й можливість встановлення її фактичного місцеперебування через родинні, побутові, трудові або інші соціальні зв`язки.
Посилання заявника на те, що родичі ОСОБА_2 перебувають на території Російської Федерації, не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки заявник не надав суду жодних інших даних про осіб, з якими ОСОБА_2 могла підтримувати зв`язок, не навів відомостей про її знайомих, представників, осіб, які могли контактувати з нею у зв`язку з оформленням документів, місцем проживання, навчанням чи вихованням дитини.
Доводи заявника про те, що після відмови у видачі посвідки на тимчасове проживання офіційне працевлаштування ОСОБА_2 в Україні було фактично неможливим, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Відсутність даних про офіційне працевлаштування може пояснювати неможливість отримання інформації за місцем роботи, однак не підтверджує безвісної відсутності особи та не замінює інших належних доказів, необхідних для встановлення юридичного складу, передбаченого статтею 43 ЦК України.
Посилання заявника на відповіді Національної поліції України та рапорти працівників поліції також не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
З наявних у матеріалах справи відомостей убачається, що поліцією перевірено можливе місце проживання ОСОБА_2 , однак її місцеперебування не встановлено. Водночас у відповіді поліції зазначено про відсутність підстав для оголошення ОСОБА_2 у розшук та проведення заходів, спрямованих на встановлення її місцеперебування.
Отже, зазначені документи підтверджують лише те, що за перевіреними адресами ОСОБА_2 не виявлено, а відомості про її місцеперебування у поліції відсутні. Проте такі обставини не є тотожними доведенню безвісної відсутності у розумінні статті 43 ЦК України, оскільки не підтверджують, що були вичерпані всі доступні способи отримання відомостей про її дійсне місцеперебування.
Доводи апеляційної скарги про ненаправлення судом першої інстанції запиту до Державної прикордонної служби України також не можуть бути підставою для скасування рішення.
Відомості Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону дійсно можуть мати значення для з`ясування обставин справи, особливо з огляду на те, що ОСОБА_2 є іноземною громадянкою. Водночас апеляційний суд звертає увагу, що навіть відомості про перетин або неперетин державного кордону самі по собі не встановлюють факту безвісної відсутності особи, оскільки не підтверджують ані місця її постійного проживання, ані неможливості отримати відомості про її дійсне місцеперебування.
Крім того, заявник не довів, що ненаправлення такого запиту призвело до неправильного вирішення справи по суті. У суді апеляційної інстанції заявник мав можливість надати додаткові пояснення та послатися на необхідність отримання відповідних відомостей, однак наявні у справі докази й доводи апеляційної скарги не спростовують основного висновку суду першої інстанції про недоведеність сукупності умов, необхідних для застосування статті 43 ЦК України.
Колегія суддів також враховує, що процесуальні порушення можуть бути підставою для скасування судового рішення лише у разі, якщо вони призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Доводи апеляційної скарги про переривання відеоконференцзв`язку під час судового засідання не спростовують законності рішення суду першої інстанції.
З матеріалів справи вбачається, що заявник та його представник брали участь у розгляді справи, підтримували заяву та мали можливість подати докази й письмові пояснення. Крім того, заявник подав апеляційну скаргу та додаткові пояснення до суду апеляційної інстанції, у яких виклав свої аргументи щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції.
Саме по собі посилання на переривання відеоконференцзв`язку без доведення того, які саме пояснення, докази чи клопотання заявник був позбавлений можливості надати, та як це могло вплинути на правильність вирішення справи, не є достатньою підставою для скасування судового рішення.
При цьому колегія суддів враховує, що апеляційний перегляд забезпечив заявнику можливість викласти всі доводи щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції, а тому наведене процесуальне посилання не спростовує правильності висновків суду по суті заявлених вимог.
Оцінюючи докази у їх сукупності, колегія суддів виходить з того, що заявником доведено наявність сімейного зв`язку з ОСОБА_2 , наявність малолітньої дитини, відсутність особистого спілкування з дружиною та відсутність її за окремими адресами у місті Києві.
Разом із тим заявником не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що саме ці адреси були місцем постійного проживання ОСОБА_2 ; що протягом одного року саме в місці її постійного проживання немає відомостей про її перебування; що відсутні відомості про її дійсне місцеперебування та неможливо отримати такі відомості; а також що були вичерпані всі доступні заходи для встановлення її місцеперебування.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що факт відсутності спілкування заявника з дружиною, відсутність її участі у вихованні дитини та відсутність даних про її перебування за окремими адресами не є безумовною підставою для визнання її безвісно відсутньою.
Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.
Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).
Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 листопада 2025 року -залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна