САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ 
Справа № 726/729/26 
Провадження №2/726/334/26 
Категорія  
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2026 м. Чернівці 
Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області до ОСОБА_1 , третя особа державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоровя про стягнення надміру виплачених коштів у виді пенсії,- 
ВСТАНОВИВ :
Представник позивача звернувся до суду із вказаним позовом у якому вказує, що відповідач з 20.06.2022 перебував на обліку в органах Пенсійного фонду та отримував пенсію по інвалідності ІІ групи, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією. Виплата пенсії здійснювалася упродовж усього періоду встановленої інвалідності та була продовжена на час дії воєнного стану.
Зазначає, що у зв`язку із запровадженням державою заходів щодо перевірки обґрунтованості рішень медико-соціальних експертних комісій, зокрема на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22.10.2024 та постанови Кабінету Міністрів України №1338 від 15.11.2024, було проведено перегляд рішень щодо встановлення інвалідності окремим особам.
За результатами такої перевірки Державною установою «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» прийнято рішення від 30.01.2025, відповідно до якого інвалідність ОСОБА_1 не підтверджено з моменту її первинного встановлення, а саме з 20.06.2022 року.
На підставі вказаного рішення органом Пенсійного фонду було проведено перерахунок пенсійних виплат та встановлено, що за період з 20.06.2022 по 31.03.2025 відповідачу надміру виплачено пенсію на загальну суму 92046,33 грн. Після звернення позивача до банківської установи частина коштів у розмірі 3,66 грн була повернута, у зв`язку з чим невідшкодований залишок переплати становить 92042,67 грн.
Позивач зазначає, що на адресу відповідача неодноразово скеровувалися листи з вимогою добровільно повернути надміру виплачені кошти, однак останній такі вимоги залишив без реагування, а кошти не повернув.
Посилаючись на положення статей 49, 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також статей 1212–1215 ЦК України, позивач вважає, що після скасування рішення про встановлення інвалідності відповідач втратив правові підстави для отримання пенсії по інвалідності з моменту їх первинного призначення, а отримані ним кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню у судовому порядку.
Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на їхню користь суму надміру виплаченої пенсії у розмірі 92042,67 грн з моменту її призначення, а саме з 20.06.2022 року по 31.03.2025 року.
Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці від 09.03.2026 року провадження у справі було відкрито, справу ухвалено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 04.05.2026 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача в судове засідання не зявився, однак надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач та представник третьої особи у судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.
За наявності умов для проведення заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. ст.280-283 ЦПК України, ухвалює заочне рішення.
Із виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №064157 від 20.06.2022, виданої ОКМУ «Центр МСЕ», встановлено, що 20.06.2022 року ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності з причин загального захворювання. Інвалідність встановлена до 15.06.2023 року.
Судом встановлено, що на підставі особистої заяви ОСОБА_1 , виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №064157 від 20.06.2022, виданої ОКМУ «Центр МСЕ», рішенням від 22.06.2022 за №241670046764 останньому було призначено пенсію по інвалідності, та в подальшому, відповідно пункту 14-6.1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України №1058-IV, виплати продовжувались на період воєнного стану.
Будь-яких відомостей про проходження ОСОБА_1 чергового переогляду, скасування інвалідності після 01.07.2023 року, тобто спливу строку, на який вона була призначена, чи продовження строку інвалідності останньому після його закінчення – матеріали справи не містять. 
Відтак, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на обліку та отримував пенсію по інвалідності ІІ групи з 20.06.2022, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Разом із тим, позивачем було отримано від Державної установи «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоров`я України» акт №421 від 04.06.2025 приймання-передачі Витягів з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, де зазначено, що рішенням № ЦО-408 від 30.01.2025 групу інвалідності гр. ОСОБА_1 не встановлено з 20.06.2022. Будь-якого іншого письмового доказу, який свідчив би про скасування інвалідності ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Відтак, вищевказаною експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у 2025 році фактично не підтверджено підставу для надання інвалідності ОСОБА_1 у момент її призначення, а саме 20.06.2022 року. Таким чином, на думку позивача, за відсутності підстав для нарахування відповідачу пенсійних виплат на момент їх призначення, такі грошові кошти, які вже виплачені відповідачу, підлягають поверненню ним, як збережені без достатньої правової підстави. Так, посилаючись на розрахунок суми переплаченої пенсії, позивач стверджує, що поверненню підлягають грошові кошти у розмірі 92046,33 гривень, виплачені відповідачу у якості пенсії по інвалідності за період із її призначення – 20.06.2022 року по 31.03.2025 року.
Водночас, позивачем було направлено лист №2400-2701-8/21945 від 16.06.2025 до АТ КБ «Приватбанк» щодо повернення коштів за період з 20.06.2022 по 31.03.2025 в сумі 92046,33 грн. На виконання листа, АТ КБ “ПРИВАТБАНК” повернуто кошти в межах наявного залишку на рахунку у розмірі 3,66 грн. Залишок невідшкодованої пенсії становить - 92042,67 грн.
Таким чином, суду належить встановити, чи підлягають поверненню грошові кошти, виплачені відповідачу у виді пенсії по інвалідності враховуючи, що через три роки після її призначення було встановлено відсутність підстав для такого призначення. Вирішуючи спір суд враховує таке.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно зі ст.1 вказаного Закону пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до ст.9 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ч. 1 ст.30 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.
Згідно зі ст.34 Закону пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності.
Частиною 1 статті 35 вказаного Закону встановлено, що органи медико-соціальної експертизи зобов`язані повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду в порядку, встановленому законодавством, про результати повторного огляду осіб, яким призначена пенсія по інвалідності, та про нез`явлення цих осіб на зазначений огляд (ч.3 ст.35 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).
Отже, законодавець покладає обов`язок саме на органи медико-соціальної експертизи повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про результати повторного огляду осіб.
Відтак після спливу строку, на який було призначено інвалідність, а саме 01.07.2023 року, орган МСЕК зобов`язаний був повідомити Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області про відміну інвалідності ОСОБА_2 чи її продовження.
Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Відповідно до ст. 102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.
Відповідно до частини першої статті 103 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім`ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав.
У разі припинення виплати пенсії (внаслідок відновлення здоров`я тощо) до повного погашення заборгованості решта заборгованості стягується в судовому порядку.
Механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, регулюється Порядком відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України №6-4 від 21.03.2003 (зі змінами, внесеними постановою правління Пенсійного фонду України № 25-3 від 25.11.2014).
Згідно пункту 3 цього Порядку, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.
Відповідно до пункту 4 вказаного Порядку, у разі припинення виплати пенсії відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058 решта переплати пенсії, що стягувалася за рішенням територіального органу Пенсійного фонду України, або суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку.
Аналіз зазначених норм чинного законодавства свідчить, що зайво сплачені суми пенсії можуть бути утримані позивачем за умови зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних. Вказаний перелік підстав для утримання надміру виплачених сум пенсії є вичерпним.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Положеннями ст.1215 ЦК України визначені випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Зокрема, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, закон встановлює два виключення із загального правила, щодо повернення майна набутого без достатньої правової підстави: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, тому тягар доказування рахункової помилки та недобросовісності набувача покладено на платника відповідних грошових коштів.
Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду викладеними у постанові по справі №711/1509/17 від 12.12.2018, від 31.10.2018 у справі 307/2100/16-ц та від 13.04.2020 у справі № 487/2596/17.
Як виснував Верховний Суд України у справі №6-91цс14 (постанова від 02 липня 2014 року), до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положенняст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
Тобто, до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положенняст. 1215 ЦК, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року, прийнятій у справі №753/15556/15-ц та Верховний Суд в постанові від 06 березня 2019 року, прийнятій у справі №607/4570/17-ц, виснували, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету.
Відтак, позивач повинен довести вину відповідача у формі прямого умислу, спрямованого саме на свідоме неповідомлення про обставини, які мали значення для продовження отримання пенсії по інвалідності, з метою незаконного отримання такої.
У постанові від 05 липня 2023 року у справі №912/2797/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У справі Рисовський проти України від 20.10.2011 Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах Беєлер проти Італії від 05.01.2000 року, Онер`їлдіз проти Туреччини від 18.06.2002, Москаль проти Польщі від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах Лелас проти Хорватії від 20.05.2010 року і Тошкуце та інші проти Румунії від 25.11.2008), і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах Онер`їлдіз проти Туреччини від 18.06.2002 та Беєлер проти Італії від 05.01.2000). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Суд зазначає, що обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у п. 1 ч. 1ст. 1215 ЦК України, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.
Разом із тим, позивачем під час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів подання відповідачем до органів Пенсійного фонду України завідомо неправдивих документів, які стали підставою для призначення пенсії, а також зловживання з боку відповідача, або його недобросовісності. Більше того, судом втановлено, що відповідач добровільно продовжував нараховувати пенсію по інвалідності після закінчення строку дії інвалідності, зазначеного у виписці з акту огляду медико-соціальною експертною комісією, а саме після 01.07.2023 року. Матеріали справи також не містять доказів про те, що орган МСЕК повідомляв управління пенсійного фонду про припинення чи продовження інвалідності відповідача.
За правилами ст.12,81 ЦПК Україникожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, перевіривши доводи позивача, судом було встановлено, що підставою для призначення відповідачу пенсії по інвалідності слугували офіційні документи, видані уповноваженим державним органом, відповідно до якої ОСОБА_1 було встановлено ІІ групу інвалідності. На підставі зазначених документів орган Пенсійного фонду України прийняв рішення про призначення відповідачу пенсії по інвалідності та здійснював її виплату.
Суд звертає увагу, що відповідач не є суб`єктом владних повноважень та не наділений повноваженнями щодо оцінки законності, правильності чи обґрунтованості рішень органів медико-соціальної експертизи. Отримавши рішення компетентного державного органу про встановлення інвалідності, відповідач мав обґрунтовані та законні підстави вважати, що таке рішення є чинним, законним та породжує для нього право на відповідне пенсійне забезпечення. Сам по собі подальший перегляд через значний проміжок часу висновків МСЕК та непідтвердження інвалідності не може автоматично свідчити про неправомірність поведінки особи, яка добросовісно користувалась наданими їй державою соціальними гарантіями.
При цьому суд зазначає, що чинне законодавство чітко визначає випадки, за яких надміру виплачені суми пенсії можуть бути стягнуті з пенсіонера. Такими підставами є виключно: зловживання з боку пенсіонера, подання ним завідомо недостовірних документів або наявність рахункової помилки органу, який здійснював виплати. Вказаний перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.
Разом із тим, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач при зверненні за призначенням пенсії подав недостовірні документи, вплинув на прийняття рішення МСЕК, діяв недобросовісно чи умисно приховав обставини, які могли б впливати на право на пенсійне забезпечення. 
Фактично позивач обґрунтовує свої вимоги виключно самим фактом подальшого непідтвердження інвалідності, ототожнюючи це із безпідставністю усіх проведених пенсійних виплат. Однак така правова позиція не узгоджується із положеннями статті 1215 ЦК України, відповідно до яких пенсійні виплати, як засіб до існування, не підлягають поверненню за умови відсутності недобросовісності з боку набувача та рахункової помилки платника.
Суд враховує, що правильність проведених нарахувань та добросовісність набувача презюмуються. Проте жодних доказів того, що відповідач усвідомлював відсутність у нього права на пенсію та навмисно продовжував її отримувати, суду не подано.
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що після спливу строку інвалідності орган Пенсійного фонду самостійно продовжив виплату пенсії відповідно до положень законодавства, прийнятого на період дії воєнного стану. Крім того, саме на органи МСЕК законом покладено обов`язок повідомляти органи Пенсійного фонду про результати повторних оглядів осіб, зміну або припинення інвалідності. Однак доказів того, що відповідні органи повідомляли Пенсійний фонд про припинення чи непідтвердження інвалідності відповідача після завершення строку її встановлення, матеріали справи не містять.
Таким чином, спірна переплата виникла не внаслідок винних чи недобросовісних дій відповідача, а у зв`язку з особливостями функціонування державного механізму призначення та контролю соціальних виплат, а також подальшим переглядом рішень МСЕК через значний проміжок часу після їх прийняття.
Отже, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів зловживань з боку відповідача, подання ним недостовірних документів, наявності рахункової помилки або недобросовісності при отриманні пенсійних виплат, суд доходить висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача суми пенсії, виплаченої йому у період з 20.06.2022 року по 31.03.2025 року, відсутні.
Керуючись 2, 10, 12, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, ст.46 Конституції України, статтями 1212,1215 ЦК України, статтями 1,30,34,35,50,103 Закону України «Про пенсійне забезпечення»,- 
ВИРІШИВ :
У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області до ОСОБА_1 , третя особа державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності Міністерства охорони здоровя про стягнення надміру виплачених коштів у виді пенсії - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Чернівецького Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його підписання.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. 
Головуючий суддя 	С. В. Мілінчук