Номер провадження: 22-ц/813/4111/26 
Справа № 947/13142/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 , відповідач – ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 
на рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2025 року, ухвалене Київським районним судом м. Одеси, у складі: судді Куриленко О.М. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,

в с т а н о в и в:

10 квітня 2025 року позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 8, 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 141, 150, 151, 155, 157, 180, 181 СК України просив встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує своїх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що позивач з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Мають двох спільних дітей до 18 років: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу, діти залишились проживати разом з позивачем. Зазначає, що він самостійно займається їх вихованням та утриманням. Відповідачка участі, як у вихованні, так і в утриманні дітей не бере. Зазначає, що не звертався до суду з позовом про стягнення аліментів з причин, що його колишня дружина сама потребує допомоги, в тому числі фінансової, а тому не має можливості брати участь в утриманні спільних дітей через стан здоров`я. Стверджує, що відповідачка фактично самоусунулася від виховання та утримання дітей, а він є єдиним піклувальником дітей, який здійснює за ними постійний догляд, утримує їх та займається їх вихованням. Зазначає, що встановлення юридичного факту про самостійне виховання та утримання дітей породжує для нього юридичні наслідки, зокрема у разі встановлення даного факту він не буде підлягати призову на військову службу під час мобілізації. Зазначає, що без встановлення цього юридичного факту він може бути в будь-який час мобілізований і діти залишаться одні (а.с. 1-8).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, – залишено без задоволення (а.с. 93-98).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 01.07.2025 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи щодо самостійного утримання та виховання скаржником дітей, які доведені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
Зазначає, що відсутність доказів на підтвердження позбавлення відповідачки батьківських прав не входить до предмета доказування у даній справі, адже наявність/відсутність такого судового рішення жодним чином не впливає на виконання відповідачкою своїх обов`язків, а лише може обмежувати її у здійсненні своїх прав щодо дітей. Крім того, на думку скаржника, наразі неправильно позбавляти відповідачку батьківських прав, оскільки це не відповідає найкращим інтересам дитини.
Також, наголошує на тому, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме ч. 4 ст. 206 ЦПК України, залишивши поза увагою нотаріально завірену заяву відповідачки про визнання позову та обставин справи.
Серед іншого звертає увагу на те, що встановлення факту одноосібного утримання та виховання дітей позивачу потрібно для того, що його не мобілізували, а діти не залишилися самими, а також спростить йому, зокрема, виїзд за кордон з дітьми без згоди відповідачки, представлення інтересів дітей в державних органах тощо (а.с. 100-118).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
В судовому засіданні 02.06.2026 позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, відповідач ОСОБА_2 – у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судова повістка-повідомлення на 02.06.2026, яка направлялася відповідачці, за повідомленим нею місцем проживання ( АДРЕСА_1 (а.с. 136)) повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 154-155), третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради – у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, так як судову повістку-повідомлення на 02.06.2026 отримали в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 09.04.2026 о 10:57:44, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (а.с. 153), в судове засідання не з`явилися.
Від представника органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради 02.06.2026 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.
Вказане в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що Третім Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану 27 квітня 2011 року складено відповідний актовий запис № 351 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 15) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 17 липня 2021 року складено відповідний актовий запис № 3200 та видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 16).
Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 09.05.2024 в цивільній справі № 947/9932/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 17).
Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 22.11.2024 року № 3022/01-11 місце проживання дітей – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визначено разом з позивачем – ОСОБА_1 (а.с. 18-23).
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2025 в цивільній справі № 947/16653/24 місце проживання дітей – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визначено разом з позивачем – ОСОБА_1 (а.с. 24-39).
Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб Т4-38620-ф/о від 18.02.2025 адресою місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та дітей – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено: АДРЕСА_2 . Всього зареєстровано/задекларовано 3 особи (а.с. 40).
Відповідно до Витягів з реєстру територіальної громади від 17.02.2025 адресою місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та дітей – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено: АДРЕСА_2 (а.с. 41-43).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 112354946 від 31.01.2018 14:05:05, квартира АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1473866251101, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с. 44-45).
За змістом характеристики на дитину ОСОБА_5 із Одеського ЗДО «ЯСЛА-САДОЧОК» № 267 ОМР від 03.03.2025 № 01-14/49, дитина мешкає з батьком. Завжди одягнений охайно, одяг відповідає сезону та віку. Фізично дитина розвинена добре. Батько завжди тримає зв`язок з педагогами та адміністрацією закладу, цікавиться успіхами, інтересами та прогресом сина. Консультується з педагогами щодо навчання та виховання сина. Мати дитини до закладу дошкільної освіти не навідується, успіхами дитини не цікавиться (а.с. 46).
Відповідно до змісту характеристики на дитину ОСОБА_4 із Одеської гімназії № 33 ОМР від 28.02.2025 № 01-37/75, ОСОБА_7 проживає разом із батьком. Батько, ОСОБА_1 , приділяє належну увагу вихованню доньки. Підтримує зв`язок із класним керівником, контролює навчання дитини, цікавиться її успіхами та досягненнями. Систематично відвідує батьківські збори. Мати дитини участі у вихованні доньки не приймає, контакт із класним керівником не підтримує (а.с. 47).
Згідно з декларацією № 0001-ЗР31-Х110 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 26.02.2025, законним представником пацієнта – ОСОБА_5 є ОСОБА_1 (а.с. 48).
Відповідно до декларації № 0001-Т7РА-Х110 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 26.02.2025, законним представником пацієнта – ОСОБА_6 є ОСОБА_1 (а.с. 49).
Матеріали справи містять характеристику на ОСОБА_1 , видану ПП «ЄВРО ПЛАСТ», зі змісту якої вбачається, що він є працевлаштованим – займає посаду заступника директора, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 50-51).
Згідно з довідкою про заробітну плату від 19.02.2025 № 5 та податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця від 14.01.2025, позивач отримує дохід (а.с. 52-55).
Відповідно до витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ФОВА-ОО3345906 від 05.03.2025, відносно ОСОБА_1 відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості, про розшук відсутні (а.с. 56).
Згідно з Довідкою Клініки «ВІТА САНА» вих. № 13 від 06.02.2023 та виписки епікриз вих. № 38 від 29.02.2024 року, вбачається, що відповідачка – ОСОБА_2 пройшла процедуру протиалкогольного лікування. Має діагноз: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром алкогольної залежності (а.с. 58-59).
Матеріали справи містять нотаріально посвідчену заяву відповідачки – ОСОБА_2 , адресовану Київському районному суду м. Одеси, від 22.04.2025, згідно з якою вона визнає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей (а.с. 74).
Приймаючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що долучені до матеріалів справи докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком і участь останнього у вихованні дітей, проте не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей.
В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_2 позбавлена батьківських прав відносно дітей, а також відсутні інші докази, що відповідачка не здатна їх виконувати чи не виконує в силу об`єктивних обставин.
Утримання та виховання дітей батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.
Суд зазначив, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком, що сторонами і так не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дітей.
При цьому суд врахував, що встановлення факту перебування на утриманні ОСОБА_1 дітей – ОСОБА_6 та ОСОБА_5 впливає на права та законні інтереси ОСОБА_2 , як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав та інше.
Суд звернув увагу, що матеріали справи не містять доказів відсутності доходів у відповідачки та фінансової неспроможності утримувати дітей (виписок з податкової, з банківських установ тощо, доказів відсутності працевлаштування) тощо, як і не містять документів медичного характеру, що свідчать про неможливість виконання відповідачем своїх обов`язків.
Крім того, звернення із позовною заявою про встановлення факту перебування на утриманні дітей в цій справі необхідне позивачу для створення преюдиційного рішення для вирішення питання щодо можливості звільнення з військової служби, що є неприпустимим з огляду на характер спірних правовідносин.
Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд також взяв до уваги, що з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей позивач до суду не звертався, що, на думку суду, свідчить про відсутність спору між сторонами у даному питанні.
Також суд врахував, що наявні у справі позитивні характеристики, складені щодо позивача та дітей, у жодному разі не можуть слугувати підтвердженням невиконання матір`ю своїх обов`язків щодо виховання та утримання дітей, а надані медичні довідки свідчать лише про проходження відповідачкою лікування у лютому 2023 року та лютому 2024 року.
Системний аналіз положень Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
За відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. 
Як вбачається із поданого позивачем позову, наданих в судовому засіданні пояснень, між позивачем та відповідачкою відсутній спір щодо виховання та утримання дітей, їх місця проживання. Суд вважав, що заявлені позивачем позовні вимоги є не вимогами до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично є вимогами, на підставі яких позивач бажає звільнитися з військової служби.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Щодо поданої відповідачкою заяви про визнання позову, що міститься в матеріалах справи, суд вважав за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, то вказана заява відповідачки не може бути підставою для задоволення вимог заявленого позову.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів погоджує такий.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що позивачем не надано доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що вона ухиляється від участі у вихованні та утриманні дітей.
При цьому проживання матері ОСОБА_2 в іншому місці окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дітей батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та брати участь у вихованні дітей. Крім того, більшість зібраних у справі доказів датуються в діапазоні кількох місяців-року раніше дати звернення до суду із позовом, зокрема, декларації про вибір лікаря, характеристик із навчальних закладів, в яких навчаються діти сторін, зняття відповідачки із зареєстрованого місця проживання (за адресою дітей) – 05.04.2024, що також не може бути визнано тривалим, свідомим та фактичним самоусуненням матері від виконання своїх батьківських обов`язків.
Так само судом під час розгляду справи не встановлено, що вказані та/або інші обставини свідчать, що мати не здатна виконувати свої батьківські обов`язки чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дітей.
Посилання в апеляційній скарзі на допущені судом порушення судом норм процесуального права через неврахування судом наданої згоди відповідачки на задоволення позову в суді першої інстанції не може свідчити про необґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки таке визнання за змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України має враховуватися судом у разі, якщо воно не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, натомість, наразі йдеться про інтереси дітей, і вказане визнання позову матері, яке вона підтримала і шляхом надання апеляційному суду нотаріально посвідченої заяви від 13.11.2025 про визнання апеляційної скарги (а.с. 136) також не відповідає інтересам та законним правам дітей та не свідчить про те, що задоволення позову відповідає якомога найкращим інтересам дітей. До того ж, обидві заяви складені відповідачкою та завірені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Боліщук С.І., тобто за місцем проживання позивача та дітей, а не в Миколаївській області, де відповідачка зазначає своє проживання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24), зазначено, що «в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється.
Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.
Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.
У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.
Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.
Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях».
Колегія суддів також враховує, що відсутність систематичного спілкування матері із закладом освіти чи медичним закладом, на яку посилається скаржник, не є тотожною повному самоусуненню від виховання дітей, оскільки участь у вихованні дитини може реалізовуватися у різних формах, зокрема шляхом особистого спілкування, матеріальної підтримки, участі у вирішенні питань розвитку дитини, що не обмежується лише контактами із третіми установами.
Доказів, які б свідчили про повну, тривалу, умисну відмову матері від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріали справи не містять, а позивачем таких доказів суду не подано.
Посилання скаржника на необхідність встановлення факту самостійного виховання для отримання відстрочки від мобілізації не можуть бути підставою для розширеного тлумачення сімейно-правових норм, оскільки цивільне судочинство не може підміняти собою механізми публічно-правового регулювання та створювати нові юридичні конструкції, не передбачені сімейним законодавством.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року в справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).
Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих правовідносин учасників справи та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Білика Віктора Станіславовича залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Дата складення повного тексту постанови - 05 червня 2026 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький