ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/572/26 

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Василець О.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 4А, код 14305909)
до
1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Ганул" (08753, Київська обл., Обухівський р-н, село Германівка, вул.Ковальчук Олени, будинок 103, код 34603623)
2.  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 )
3.  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 )
про стягнення 2518458,95 грн,

за участю представників: 
позивача: Хуторянець Олександр Володимирович;
відповідача-1: не з`явились;
відповідача-2: Нечипорука Олександра Леонідовича;
відповідача-3: не з`явились,

ВСТАНОВИВ:
Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ганул", ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 2518458,95 грн., з якої 1091436,32 грн. – інфляційні втрати, 1427022,63 грн. – 15,0% річних, що нараховані за період з 07.11.2020 по 23.02.2022.
Ухвалою суду від 10.03.2026 позовну заяву залишено без руху.
Через систему «Електронний суд» 11.03.2026 від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою суду від 18.03.2026, зокрема, відкрито провадження у справі та прийнято позовну заяву до розгляду. Призначено проведення підготовчого засідання на 13.04.2026.
Через систему «Електронний суд» 09.04.2026 від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
Ухвалою суду від 13.04.2026 відкладено розгляд справи на 27.04.2026.
Через систему «Електронний суд» 14.04.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача заперечував проти доводів викладених у відзиві на позов, просить задовольнити позовні вимоги повністю.
Через систему «Електронний суд» 23.04.2026 від відповідача-2 надійшли заперечення (на відповідь на відзив), у яких відповідач заперечує проти обставин викладених у відповіді на відзив, просить відмовити у задоволенні позову повністю.
Через систему «Електронний суд» 27.04.2026 від відповідача-3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.04.2026 суд, вирішив, в порядку пункту 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 19.05.2026.
Через систему «Електронний суд» 19.05.2026 від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення по справі.
Через систему «Електронний суд» 19.05.2026 від відповідача-3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке залишено судом без розгляду, оскільки подано (зареєстровано) після початку розгляду справи по суті.
У судовому засіданні 19.05.2026 представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 
Представник відповідача-2 заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.
Судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.
Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін.
27.07.2017 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк» (далі - Банк), та ТОВ «ГАНУЛ» (далі - Позичальник), а також фізичними особами-підприємцями було укладено Генеральний договір на здійснення кредитних операцій №01/150-2/515 (далі – Генеральний договір).
На виконання умов Генерального договору 27.08.2019 між Банком та ТОВ «ГАНУЛ» укладено Кредитний договір №015/150-2/1431 про надання овердрафту «Корпоративний» з лімітом кредитування 8000000 грн. Договором визначено умови користування кредитними коштами, порядок їх повернення та розмір процентної ставки. 
Додатковою угодою від 24.07.2020 сторони змінили умови договору, встановивши плату за користування кредитною заборгованістю у розмірі 15% річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 27.08.2019 Банком укладено договори поруки №12/150-2/2568 з ОСОБА_1 (далі - Поручитель) та з ОСОБА_2 - договір поруки № 12/150-2/2569. 
За умовами зазначених Договорів поруки поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором солідарно з Позичальником за виконання забезпечених зобов`язань.
Позивач стверджує, що ТОВ «ГАНУЛ» порушило умови Генерального та Кредитного договорів у частині своєчасного виконання грошових зобов`язань, у зв`язку з чим виникла прострочена заборгованість. 
Станом на 08.10.2020 загальна сума заборгованості за кредитним договором становила 9074286,27 грн, з яких 8000000 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 1074191,82 грн - заборгованість за процентами та 94,45 грн - пеня.
13.10.2020 позивач направив Позичальнику та Поручителям письмові вимоги про погашення заборгованості. ТОВ «ГАНУЛ», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили Банк про неможливість виконання відповідних вимог.
У зв`язку з невиконанням зобов`язань Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. 
Рішенням Господарського суду Київської області від 03.06.2021 у справі № 911/160/21 стягнуто солідарно з ТОВ «ГАНУЛ», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за Кредитним договором, проценти, пеню.
Накази суду були пред`явлені до примусового виконання, а заборгованість погашалася частково. З посиланням на лист приватного виконавця від 18.02.2026 позивач вказує, що залишок боргу за наказами Господарського суду Київської області у справі № 911/160/21 становить 6006902,86 грн.
Позивач зазначає, що починаючи з 07.11.2020, у зв`язку з неповерненням кредитних коштів, відповідачі зобов`язані сплатити інфляційні втрати та 15% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
За наведеним у позовній заяві розрахунком на залишок заборгованості за кредитом за період з 07.11.2020 по 23.02.2022 Банком нараховано 1427022,63 грн процентів у розмірі 15 % річних та 1091436,32 грн інфляційних втрат.
У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути солідарно з ТОВ «ГАНУЛ», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» 2518458,95 грн, з яких 1091436,32 грн інфляційних втрат та 1427022,63 грн 15% річних, нарахованих за період з 07.11.2020 по 23.02.2022.
Відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у позові повністю.
У відзиві відповідач-2 зазначив, що наведений позивачем розрахунок заборгованості не відповідає фактичним обставинам справи. На обґрунтування цієї позиції відповідач послався на те, що позивач вказує на часткове погашення заборгованості, однак не зазначає розмір такого погашення. Водночас відповідач зазначив, що відповідно до протоколу електронних торгів від 10.01.2022 було реалізовано предмет іпотеки — земельну ділянку площею 0,05 га, кадастровий номер 8000000000:91:065:0005, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , за ціною 4052000 грн. За твердженням відповідача, зазначене майно було предметом забезпечення виконання зобов`язань перед банком, а тому відповідні обставини підлягали врахуванню при визначенні розміру заборгованості.
Крім того, відповідач-2 послався на припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її дії. Зазначив, що відповідно до пункту 7.2 договору поруки від 27.08.2019 строк поруки встановлено тривалістю п`ять років з дня настання строку повернення кредиту. Відповідач вказав, що вимога кредитора була отримана ним 07.11.2020, а відтак строк дії поруки, на його думку, сплив 07.11.2025.
Також відповідач-2 зазначив про неможливість одночасного застосування положень статей 1050 та 625 ЦК України. На його думку, після настання строку повернення кредиту кредитор має право вимагати лише суми, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України як наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання. 
За твердженням відповідача-2, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання та не можуть одночасно стягуватись поряд із процентами за користування кредитом після спливу строку кредитування. У зв`язку з цим відповідач вважає безпідставним нарахування позивачем 15 % річних після пред`явлення вимоги про повернення кредиту.
Крім того, відповідач-2 послався на положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, запровадженого Законом України від 15.03.2022, яким визначено особливості відповідальності позичальників у період дії воєнного стану. Відповідач зазначив, що у зв`язку із введенням воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплачувати неустойку за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. У зв`язку з цим відповідач вказав, що нараховані після 24.02.2022 платежі підлягають списанню кредитором.
Відповідач-3 проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у позові повністю.
Заперечуючи проти позову, відповідач-3 послалася на припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її дії. Відповідач зазначила, що відповідно до положень договорів поруки строк поруки встановлений тривалістю п`ять років та обчислюється з дня настання строку повернення кредиту. На думку відповідача, такий строк почав свій перебіг з 31.07.2020 та закінчився 31.07.2025.
Відповідач-3 вказала, що порука є строковим зобов`язанням, а строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, має преклюзивний характер і визначає строк існування самого зобов`язання поруки. У зв`язку з цим відповідач вважає, що після спливу такого строку припиняються як право кредитора на звернення з вимогами до поручителя, так і обов`язок поручителя відповідати за основним зобов`язанням.
Посилаючись на положення статей 553, 554, 559 ЦК України, відповідач-3 зазначила, що вимоги про стягнення інфляційних втрат та процентів, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, є акцесорними та похідними від основного зобов`язання, а тому повинні бути заявлені до поручителів у межах строку дії договорів поруки.
З огляду на те, що позов подано до суду 27.02.2026, тобто після закінчення п`ятирічного строку дії поруки, відповідач-3 вважає, що відсутні правові підстави для покладення на поручителів відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України.
Крім того, відповідач-3 заперечувала проти розрахунку заявлених до стягнення процентів у розмірі 15% річних. Відповідач зазначила, що після спливу строку кредитування або після реалізації кредитором права на дострокове повернення кредиту припиняється право нараховувати проценти за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору, а правовідносини сторін регулюються положеннями частини другої статті 625 ЦК України.
Відповідач-3 зазначила, що кредитний договір не містить умов щодо нарахування після настання строку виконання основного зобов`язання процентів у розмірі 15% річних як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач безпідставно заявив до стягнення 15% річних замість трьох процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
Також відповідач-3 зазначила, що позивачем заявлено вимоги про стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, поза межами трирічного строку, який передував зверненню до суду з даним позовом. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.08.2023 у справі №752/9858/21 та від 29.11.2023 у справі №753/1527/22, відповідач зазначила, що право на стягнення інфляційних втрат та процентів річних виникає за весь час прострочення, однак обмежується останніми трьома роками, які передували зверненню з відповідним позовом.
У зв`язку з цим відповідач-3 вказала, що нарахування інфляційних втрат та процентів за період з 07.11.2020 по 23.08.2022 здійснено поза межами трирічного строку, який передував поданню позову.
У відповіді на відзив АТ «Райффайзен Банк» заперечує доводи відповідача та наполягає на задоволенні позову.
Щодо тверджень про невірний розрахунок заборгованості банк зазначає, що кошти, отримані від продажу земельної ділянки ОСОБА_2 на електронному аукціоні у січні 2022 року, були враховані при визначенні розміру боргу. Зокрема, 18.01.2022 було зараховано 609318,03 грн, а 25.01.2022— 1888102,96 грн. За твердженням позивача, інформація про реалізацію майна та розподіл отриманих коштів неодноразово доводилася до відома відповідачів, а будь-яких заперечень щодо розрахунків боргу від них раніше не надходило.
Також банк не погоджується із доводами про припинення поруки. У відповіді зазначено, що вимога про погашення заборгованості була направлена поручителю 13.10.2020 та отримана ним 27.10.2020, тоді як у відзиві вказувалася інша дата отримання. Крім того, позивач посилається на умови договору поруки, відповідно до яких порука не припиняється після закінчення встановленого строку, якщо кредитор у межах цього строку пред`явив вимогу до поручителя.
Окремо позивач звертає увагу на законодавчі положення, які передбачали продовження окремих строків під час дії карантину, запровадженого у зв`язку з COVID-19, а також на норми щодо зупинення перебігу позовної давності на час воєнного стану. На думку банку, ці обставини мають значення для оцінки доводів відповідача про сплив строків.
Щодо посилань на неможливість стягнення сум за статтею 625 ЦК України у період воєнного стану банк зазначає, що відповідні нарахування здійснювалися лише за період до 24.02.2022, тобто до введення воєнного стану. У зв`язку з цим позивач вважає, що наведені відповідачем аргументи не стосуються заявлених у справі вимог.
Також у відповіді заперечується твердження про одночасне застосування статей 1050 та 625 ЦК України. Позивач вказує, що в межах цього позову не заявлялися вимоги про стягнення процентів за статтею 1050 ЦК України, а 15% річних були нараховані саме на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
У зв`язку з чим просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
У запереченнях на відповідь на відзив відповідач-2 не погоджується з аргументами АТ «Райффайзен Банк» та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Щодо розміру заборгованості відповідач зазначає, що позивач, на його думку, не надав належного підтвердження суми фактичного погашення боргу. При цьому наголошується, що стягнення заборгованості здійснювалося в межах виконавчого провадження, а тому актуальний розмір заборгованості повинен визначатися виконавцем. У зв`язку з цим відповідач вважає, що наведені банком розрахунки не відповідають фактичним обставинам справи.
Стосовно строку дії поруки відповідач повторно посилається на положення договору поруки від 27.08.2019, згідно з якими строк її дії становить п`ять років з моменту настання терміну повернення кредиту. За твердженням відповідача, вимога банку була отримана ним 07.11.2020, а тому строк поруки сплив 07.11.2025. Також відповідач заперечує довід банку про те, що пред`явлення вимоги поручителю в межах строку дії договору продовжує дію поруки.
Заперечуючи позицію банку щодо 15% річних, відповідач зазначає, що кредитним договором було передбачено сплату 15% річних від суми основної заборгованості після спливу строку дії кредитної операції. Оскільки строк кредитування закінчився 31.07.2020 року, а також була пред`явлена вимога про дострокове повернення боргу, відповідач вважає, що банк втратив право нараховувати договірні проценти після цієї дати. На його думку, подальше нарахування 15% річних фактично є продовженням нарахування договірних процентів після закінчення строку кредитування, хоча банк посилається на статтю 625 ЦК України.
Щодо впливу воєнного стану відповідач знову звертає увагу на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який передбачає звільнення позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від сплати штрафних санкцій за прострочення виконання кредитних зобов`язань на період дії воєнного стану та певний час після його припинення. Виходячи з цього, відповідач вважає, що під час дії воєнного стану застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, є неправомірним.
У поясненнях відповідач-1 зазначив, що після набрання чинності Законом № 2120-IX від 15.03.2022 до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було внесено пункт 18, який передбачає звільнення позичальників від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від сплати штрафних санкцій за прострочення виконання кредитних зобов`язань у період воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування.
Відповідач також посилається на положення цього пункту щодо обов`язку кредитодавців списувати неустойку та інші платежі, нараховані з 24.02.2022 року за прострочення виконання кредитних договорів.
Дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України поширюється і на кредитні договори, а встановлені ним особливі правила передбачають звільнення позичальника від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань, включаючи інфляційні втрати, 3% річних, штрафи та пеню.
У зв`язку з цим відповідач-1 просить суд відмовити АТ «Райффайзен Банк» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Висновки господарського суду.
Дослідивши надані матеріали справи та оцінивши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 27.08.2019 між АТ «Райффайзен Банк» та ТОВ «Ганул» було укладено кредитний договір № 015/150-2/1431, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти та сплатити проценти у строки та на умовах, визначених договором.
З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 27.08.2019 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 015/150-2/1431/П1, а також між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 015/150-2/1431/П2.
Відповідно до умов зазначених договорів поручителі зобов`язалися відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором рішенням Господарського суду Київської області від 03.06.2021 у справі №911/160/21, яке набрало законної сили, з ТОВ «Ганул», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором.
Зазначеним рішенням суду встановлено факт існування кредитного зобов`язання, факт його порушення боржником та наявність обов`язку відповідачів щодо погашення заборгованості перед банком.
Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, повторному доказуванню не підлягають.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду Київської області від 03.06.2021 у справі № 911/160/21 станом на момент звернення позивача до суду виконано не в повному обсязі.
Зокрема, у межах виконавчого провадження було здійснено реалізацію предмета іпотеки - земельної ділянки, що належала ОСОБА_3 , а отримані від реалізації кошти частково спрямовані на погашення заборгованості.
Разом із тим наявність часткового виконання рішення суду не спростовує факту існування непогашеного залишку заборгованості, який продовжує існувати до моменту повного виконання грошового зобов`язання.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить стягнути з відповідачів інфляційні втрати та 15% річних, нараховані у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду та простроченням виконання грошового зобов`язання.
Надаючи правову оцінку заявленим вимогам, суд виходить із такого.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошового зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, до моменту повного виконання рішення суду.
Оскільки рішення у справі № 911/160/21 відповідачами в повному обсязі не виконано, позивач має право на застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у розмірі 1091436,32 грн, суд дійшов висновку, що він здійснений відповідно до офіційних індексів інфляції та відповідає вимогам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Разом із тим суд не погоджується з розрахунком позивача в частині стягнення 15% річних.
Як убачається з умов кредитного договору, з урахуванням змін - 15% річних були передбачені саме як договірні проценти за користування кредитними коштами після спливу строку кредитування.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 сформувала правовий висновок, відповідно до якого після настання строку виконання основного зобов`язання або пред`явлення кредитором вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється, а права кредитора підлягають захисту шляхом застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення 15% річних не підлягають стягненню у заявленому розмірі, а підлягають перерахунку виходячи із 3% річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
За розрахунком суду, розмір 3% річних за період з 07.11.2020 по 23.02.2022 становить 285404,53 грн. У зв`язку з наведеним позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають частковому задоволенню у сумі 285404,53 грн, тоді як у решті заявлених вимог слід відмовити.
Оцінюючи доводи відповідачів, викладені у відзивах, поясненнях та запереченнях на відповідь на відзив, суд виходить з такого.
Посилання відповідачів на неправильність визначення позивачем розміру заборгованості у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки суд відхиляє як необґрунтовані.
Так, відповідачі зазначають, що в межах виконавчого провадження було реалізовано земельну ділянку, яка перебувала в іпотеці, а тому розрахунок позивача не відповідає фактичним обставинам справи.
Водночас із матеріалів справи вбачається, що позивачем при визначенні розміру заборгованості враховано кошти, отримані від реалізації зазначеного майна. Наданий банком розрахунок містить відомості про зарахування коштів, отриманих у межах виконавчого провадження, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.
При цьому відповідачами не надано жодного контррозрахунку, який би свідчив про неправильність визначення залишку заборгованості, а також не наведено конкретних обставин щодо неврахування позивачем певних платежів чи помилкового визначення сум, які залишилися непогашеними.
За таких обставин твердження відповідачів про невідповідність розрахунку фактичним обставинам справи мають характер припущень та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Суд також відхиляє доводи відповідачів щодо припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її дії.
Відповідачі посилаються на положення пункту 7.2 договорів поруки та положення частини четвертої статті 559 ЦК України, вважаючи, що строк дії поруки сплив до моменту звернення позивача з даним позовом.
Разом з тим предметом розгляду у цій справі є не вимога про стягнення основної заборгованості за кредитним договором та не вимога про реалізацію прав кредитора за договорами поруки вперше, а вимога про стягнення наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, яке вже було встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що кредитором у межах строку дії договорів поруки було пред`явлено вимоги до поручителів щодо виконання забезпечених зобов`язань.
Відтак наведені відповідачами обставини самі по собі не спростовують наявності у позивача права на звернення з даним позовом та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Не приймаються судом і доводи відповідачів щодо відсутності підстав для стягнення інфляційних втрат та процентів річних у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану.
Відповідачі посилаються на пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.
Проте з поданого позивачем розрахунку вбачається, що інфляційні втрати та проценти річних нараховані за період до 24.02.2022, тобто до введення воєнного стану в Україні.
Таким чином, положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не поширюються на спірні нарахування, які здійснені за період, що передував введенню воєнного стану.
З огляду на викладене доводи відповідачів про необхідність відмови у стягненні інфляційних втрат та процентів річних з підстав дії воєнного стану є безпідставними.
Разом з тим суд частково погоджується з доводами відповідачів щодо неправомірності стягнення позивачем 15 % річних у заявленому розмірі.
Як убачається з умов кредитного договору та поданого розрахунку, позивач здійснив нарахування 15% річних після настання строку виконання кредитного зобов`язання та після пред`явлення вимоги про його погашення. З договору не вбачається, що сторони погодили збільшення процентів річних, які можуть бути стягнені саме в порядку положень ст. 625 ЦК України. 
За таких обставин заявлена до стягнення сума 15% річних заявлених в порядку ст 625 ЦК України підлягає перерахунку відповідно до частини другої статті 625 ЦК України виходячи із трьох процентів річних.
Також суд відхиляє посилання відповідачів на пропуск позивачем строку звернення до суду. Заявлені вимоги є похідними від невиконаного грошового зобов`язання та стосуються стягнення інфляційних втрат і процентів річних, які нараховуються за весь період прострочення в межах заявленого позивачем періоду. Доказів спливу строку, який би унеможливлював задоволення таких вимог, матеріали справи не містять.
Інші доводи відповідачів зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують встановлених судом обставин, а тому не впливають на висновки суду щодо часткового задоволення позову.
В силу частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Враховуючи вищенаведене, а також те, що положеннями пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України однією з засад судочинства визначено змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом, в межах наданих повноважень, створені належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав щодо доказів та доводів.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
За таких обставин суд приймає рішення про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача 1091436,32 грн – інфляційних втрат та 285404,53 грн – 3% річних, що нараховані за період з 07.11.2020 по 23.02.2022.
Вирішення питання щодо судових витрат.
Судові витрати по сплаті судового збору, у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України, суд покладає на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак стягненню з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає сума судового збору у розмірі 5507,36 грн.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ганул" (08753, Київська обл., Обухівський р-н, село Германівка, вул.Ковальчук Олени, будинок 103, код 34603623), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 4А, код 14305909) 1091436,32 грн – інфляційних втрат та 285404,53 грн – 3% річних, що нараховані за період з 07.11.2020 по 23.02.2022.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ганул" (08753, Київська обл., Обухівський р-н, село Германівка, вул.Ковальчук Олени, будинок 103, код 34603623) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 4А, код 14305909) 5507,36 грн витрат зі сплати судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 4А, код 14305909) 5507,36 грн витрат зі сплати судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (01011, місто Київ, вул. Алмазова Генерала, будинок 4А, код 14305909) 5507,36 грн витрат зі сплати судового збору.
В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 16.06.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз