ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/1440/22 Головуючий суддя І інстанції Хайкін В. М.
Провадження № 22-ц/818/2552/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: купівлі-продажу

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року     м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Манерко Лариса Миколаївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,-

в с т а н о в и в :

03.02.2022 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Манерко Лариса Миколаївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, згідно прохальної частини якої просить суд: визнати позовну заяву такою, що подана в межах строку позовної давності; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Манерко Ларисою Миколаївною 08.04.2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 69; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача усі судові витрати за подання позовної заяви. 
Вимоги позову обґрунтовані тим, що 23.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11083096000, відповідно до якого ОСОБА_4 були надані у користування кредитні кошти в сумі 205 000,00 дол. США, зі сплатою 10,8 % річних, з кінцевим терміном повернення до 23.11.2027 року включно. 
Задля належного виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, між позичальником та АКБ «УкрСиббанк» було укладено договори забезпечення: договір застави майнових прав №221, укладений між ОСОБА_4 та АКБ «УкрСиббанк», посвідчений 23.11.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. та зареєстрований в реєстрі за номером 6354; договір поруки №64443 від 23.11.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та АКБ «УкрСиббанк». 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами. 
Відповідно до договору № 2260/К про відступлення прави вимоги від 17.06.2020 року, укладеним між ПАТ «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал», до позивача перейшли всі права та обов`язки кредитора за кредитним договором та договорами забезпечення. 
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 року, позовні вимоги ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволені. Повторне заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.05.2016 року, позовні вимоги ПАТ «Дельта банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволені. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.05.2016 року залишено без змін. 
На підставі виконавчого листа №638/4996/13-ц від 21.02.2017 року, виданого Дзержинським районним судом м. Харкова, ПАТ «Дельта банк» звернувся з заявою про примусове виконання до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича. 11.03.2020 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61523078. 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А.П. 13.03.2008 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 637, належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 08.04.2015 року ОСОБА_4 відчужила квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Манерко Ларисою Миколаївно. 
Тобто, ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що в останньої наявні невиконані зобов`язання зі сплати боргу, вирішила позбавити себе нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на майно. 
На момент вчинення оспорюваного правочину, ОСОБА_4 була обізнана, як про наявність заборгованості за кредитним договором, так і про наявність судового провадження, в якому розглядалась справа про стягнення заборгованості, а тому могла передбачити негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог.
Отже, оспорюваний правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ОСОБА_4 , тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_4 , під час існування у неї боргових зобов`язань, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду. 
Вказане свідчить про наявність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири. Що стосується строку позовної давності, позивач зазначає, що Товариство не могло знати про відчужену квартиру, оскільки вона не перебувала в іпотеці або заставі, держателем (кредитором) якої біло Товариство.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, новим рішенням задовольнити позовні вимоги.
Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про недоведеність фраудаторності правочину.
Вказує, що відповідач ОСОБА_4. Усвідомлюючи, що в неї наявні невиконані зобов`язання зі сплати боргу за кредитним договором та те, що в той час Дзержинським районним судом м. Харкова розглядалась справа про стягнення заборгованості з неї за кредитним договором вирішила позбавити себе нерухомого майна, шляхом укладення договору купівлі-продажу квартири з метою уникнення звернення стягнення на майно.
Вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про недоведеність фраудаторності поклавши на апелянта надмірний та непропорційний тягар доказування.
Вказує, що у ОСОБА_4 відсутнє будь-яке нерухоме майно за рахунок якого кредитор може задовольнити свої вимоги, встановлені повторним заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року по справі № 638/4996/13 в межах виконавчого провадження.
Судом першої інстанції не враховано, що на момент укладення оспорюваного договору боржник реально не виконувала грошові зобов`язання перед кредитором, навіть після продажу квартири не здійснила жодного платежу для виконання рішення суду, що підтверджує недобросовісну поведінку відповідачів на шкоду кредитора та сумнівність укладеного договору купівлі-продажу.
Наголошує, що у справах про визнання правочинів фраудаторними сам по собі факт близьких родинних або особистих зав`язків не є єдиною та обов`язковою умовою, а лише однією з ознак, яка оцінюється у сукупності з іншими обставинами.
У дані справі відповідач відчужила майно після пред`явлення ПАТ «Дельта Банк» до неї позову про стягнення заборгованості (позов пред`явлений у 2013 році, майно відчужене у квітні 2015 року.), відповідач усвідомлювала наслідки відчуження нерухомого майна, вчиняючи правочин з метою завдання шляхом кредиторові та позбавлення себе будь-якого майна, отримані кошти від продажу квартири були використані виключно відповідачем у особистих цілях, ані первісний кредитор, ані нові кредитори коштів на виконання умов кредитного договору не отримали, на теперішній час кредитні зобов`язання відповідачами не виконано, жодного платежу за рішенням здійснено не було, після відчуження спірного майна у відповідачів відсутнє інше майно, за рахунок якого вони можуть реально відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Скребець О.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано наступним.
Позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Відповідно до позовних вимог, Позивач намагається визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Манерко Ларисою Миколаївною 08.04.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №69. Стягнути солідарно з Відповідачів судові витрати. Первинний позов було подано до суду 03.02.2022р. Позивач змінив предмет позову. Так, 31.10.2023 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову. Згідно заяви Позивач просить вважати позов таким, що подана в межах строку позовної давності. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Манерко Ларисою Миколаїівною 08.04.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №69. Скасувати запис номер №9325474 про право власності від 08.04.2015, що внесене державним реєстратором - приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Манерко Ларисою Миколаївною про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . Поновити запис номер №9323119 про право власності за ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача усі судові витрати. 
Зазначена заява обґрунтована тим, що первісні позовні вимоги не зможуть в повній мірі захистити порушені права позивача, а тому задля ефективного захисту порушених прав, позивач звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову. У даному випадку, як первинний Позов, так й заява про зміну предмету Позову не можуть вважатися такими що відновлять права Позивача у вказаній справі, що свідчить про неналежність способу захисту порушеного права при наявності його існування.
У даному випадку Позивач намагається зареєструвати право власності за Відповідачем-1, що є прямим збігом інтересів між Позивачем (право якого на його думку порушене) та Відповідачем-1 який фактично набуває право власності на майно, яке їм було відчужено. Тобто набуває права на додаткові блага, що є предметом розгляду у справі. Такий збіг інтересів не відповідає засадам цивільного судочинства.
Фактичною має місце намагання Позивача та Відповідача-1, стосовно погашенням боргу за рахунок третьої сторони - Відповідача 3 у справі, який взагалі не має жодних відносин з Позивачем, та не має ж одних боргових зобов`язань. Слід зазначити, що Позивач ніколи не був учасником Договору купівлі продажу квартири адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить, що його права не буди порушеними. Також Позивач ніколи не був власником квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом розгляду справи за її суті. Позивач не має право звертатися до суду в інтересах третіх осіб, та/або відповідача щодо вчинення реєстраційних дій на їх користь.
Воля сторін Договору, була виражена його сторонами, як в укладені Договору шляхом його підписання та в його подальшій реалізації сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи Відповідач-3 є добросовісним набувачем майна, в розумінні вимог ст.388 ЦК України, оскільки отримане майно від фізичної особи Відповідача-1 ОСОБА_4 відбулося за платним Договором купівлі-продажу. 09.04.2025р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року №4292-IX. Документ сформований в системі «Електронний суд» 23.02.2026 17 Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону 4292 IX, передбачено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом. Згідно до п.5 ст. 390 ЦК України, суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності
За таких обставин підстави для скасування визнання Договору купівлі продажу недійсним є відсутніми, а так само є відсутніми позбавлення прав власності на майно Відповідач-3, як добросовісного набувача майна, яким вчинені відповідно до вимог Закону усі можливі дії, щодо його оформлення та державної реєстрації прав власності.
У постанові Палати Верховного суду 08 листопада 2019 року у справі №910/7023/19 зроблено висновок, «що особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме в виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою». Відповідно до ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова у справі Справа № 638/4996/13-ц, Провадження № 6/638/668/20 від 08 грудня 2020 року була проведена заміна стягувача ПАТ «Дельта Банк» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 25травня 2016року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості № 638/4996/13-ц,2/638/1334/16 правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю « Факторингова Компанія « Стандарт Кепітал»» ( код ЄДРПОУ 38489695), з переходом прав кредитора. Згідно з даним и Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала набрала законної сили 24.12.2020р. Таким чином, позивач отримав статус Стягувача тільки з 28.01.2021р. з моменту прийняття відповідного рішення у Виконавчому проваджені.
Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, та не підлягають задоволенню. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача та дослідивши матеріали цивільної справи за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про судове засідання, що не перешкоджає розгляду скарги відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, перевіривши її доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.
Суд своє рішення мотивував наступним.
Оспорюваний договір купівлі-продажу квартири укладено сторонами у належній формі та сторони приступили до його фактичного виконання (проведена оплата та здійснено реєстрацію права власності за покупцями), що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.04.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером №36080713 від 08.04.2015 року.
Перед укладенням оспорюваного договору ОСОБА_1 була власником квартири, яка належала останній на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бистрицькою А.П. 13.03.2008 року за реєстровим номером №637, мала право розпоряджатися квартирою на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, що було встановлено нотаріусом під час посвідчення правочину.
Під час розгляду цивільної справи №638/4996/13-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, судом було постановлено ухвалу від 23.01.2014 року про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_4 . Проте, матеріали справи не містять доказів пред`явлення зазначеної ухвали до виконання з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. А обтяження на майно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 накладено зовсім за іншими виконавчими провадженнями.
Окрім цього, щодо набуття ОСОБА_2 права власності оспорювану квартиру, суд зазначає. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, ОСОБА_2 до придбання квартири АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_4 , яку було передано у власність ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.04.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В. за реєстровим номером №424.
Зважаючи на вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов до висновку, що позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності, як і не довів порушення своїх прав та законних інтересів укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири.
Судом не встановлені обставини про те, що боржник діяв очевидно не добросовісно та зловживав правами, оскільки вчинив оспорюваний договір, які порушують майнові інтереси кредитора і направленні на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а отже «вчинив право на зло».
Позивачем не доведено також вчинення неправомірних дій відповідача, а саме того, що на день укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 не є платоспроможною чи не була такою на час зобов`язання про повернення кредитної заборгованості та її майновий стан унеможливлював чи унеможливлює виконання зобов`язання за кредитним договором на теперішній час.
Не підтверджено будь-якими належними доказами і явно занижена ціна на квартиру.
Позивачем в даній справі не доведено, що ОСОБА_2 є пов`язаною з відповідачкою особою чи близьким родичем ОСОБА_4 .
З наведених підстав суд дійшов до висновку про недоведеність позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Крім того, у цивільному праві існує важлива категорія, що відповідає поняттю «добра воля». Вона юридично закріплена як принцип свободи волевиявлення та принцип добросовісності. Разом із розумністю та справедливістю вони утворюють основні засади цивільного законодавства, п. 6 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України. 
При цьому згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 13 вказаного Кодексу при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.
У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом, ч. 6 згаданої статті Кодексу.
Неправомірність спірного договору може бути підставою для його визнання недійсним (ч. 1 ст. 202 ЦК України).
Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), ч. 3 ст. 215 ЦК України.
Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, воля сторін при укладенні договору не є абсолютною - вона обмежена вимогами закону, актами цивільного законодавства, звичаями ділового обороту, а також вимогами розумності та справедливості.
Разом з тим, у ч. 5 ст. 12 ЦК України визначено, що поведінка учасника правовідносин вважається правомірною та добросовісною, поки інше не буде встановлено судом
Також у цивільному праві діє презумпція правомірності правочину, згідно якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, ст. 204 ЦК України. 
Отже, у даній справі позивач має довести, що спірний договір не відповідає вищевказаним критеріям щодо добросовісності, що сторони, або принаймні одна з його сторін, діяли неправомірно та недобросовісно, а саме: з наміром уникнення ОСОБА_1 від виконання обов`язків боржника згідно договору споживчого кредиту №11083096000, тобто діяли умисно з цією метою.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 ЦК України) і така практика є усталеною, див. п. 83 постанови ВП ВС від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24.
Фраудаторний правочин (fraus creditorum - на шкоду кредитору) - це договір, укладений боржником з метою виведення своїх активів та уникнення виконання обов`язку (зокрема, повернення кредиту) перед кредитором. Судова практика України, трансформувавшись у 2025-2026 роках, виробила чітку позаконкурсну та конкурсну доктрини захисту прав банків та інших фінансових установ від недобросовісних дій позичальників.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
У цьому контексті наразі існують такі ключові критерії (маркери) фраудаторності договору:
1.Момент вчинення: Договір укладено в період, коли боржник вже мав прострочену заборгованість за кредитним договором або знав про наявність судового спору проти нього. 
2.Суб`єктний склад: Майно відчужується на користь пов`язаних осіб - родичів (батьки, діти, подружжя), підконтрольних компаній чи афілійованих структур. 
3.Економічний зміст: Правочин є безоплатним (договір дарування) або вчиненим за очевидно заниженою, неринковою ціною, що позбавляє боржника ліквідних активів. 
4.Дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16 (пункт 155).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.
Отже, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили.
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, п. 75 постанови ВП ВС від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України.
При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, зокрема таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Так, наприклад, у разі встановлення відсутності майна, за рахунок якого можливо виконання рішення суду на стадії примусового виконання у п.п. 90, 92 згаданої постанови ВП ВС від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 були висловлені правові висновки про те, що правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним. Такий правочин у контексті вказаної норми ст. 5 ЦПК України має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такого, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
У п.п. 133-136, 139-141 постанови ВП ВС від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 були висловлені такі правові висновки щодо можливості визнання судом недійсним договору з мотивів його фраудаторності у позаконкурсному порядку (поза межами процедури визнання боржника банкрутом).
«Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається.
Так, у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.
Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 ЦК України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою.
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорення є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто щоб кредитор опинився в тому становищі, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину.
Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорення наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.»
Проте Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у разі звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору … третьої особи (не сторони договору) з метою захисту прав та інтересів кредитора вимога про визнання недійсним фраудаторного правочину є належним та ефективним способом захисту, оскільки кредитор зазвичай зацікавлений у поверненні йому грошових коштів, а не майна, яке в подальшому слід буде відчужувати для отримання цих коштів.»
Отже, за змістом п. 160 згаданої постанови ВП ВС від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24 стягувач (на стадії виконавчого провадження) самостійно як заінтересована особа, яка заперечує дійсність договору на підставах, встановлених законом, має право на звернення з позовом про визнання такого правочину недійсним, як передбачено частиною третьою статті 215 ЦК України.
Позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), див. вищевказану постанову ВП ВС від 04 лютого 2026 року у справі № 910/6654/24, п. 169.
Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що 23.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11083096000, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 205 000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим Договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 1 035 250,00 грн. Строк кредитування з 23.11.2006 року по 23.11.2027 рік.
23.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №64443, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №11083096000 від 23.11.2006 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі. Поручителю добре відомі усі умови основного договору. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.
На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року, Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк».
08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.
Відповідно до додатку №1 переліку прав вимоги за кредитами частина А, до Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» перейшло право вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитним договором №11083096000 від 23.11.2006 року на загальну суму 205 000,00 доларів США.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 року у справі №638/4996/13-ц, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволені, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №11083096000 від 23.11.2006 року у розмірі 1 989 513,17 грн.
В рамках даної цивільної справи накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_4 в межах позовних вимог.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.02.2015 року, скасовано заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.04.2014 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова (повторне) від 25.05.2016 року у справі №638/4996/13-ц, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь позивача заборгованості за кредитним договором №11083096000 від 23.11.2006 року у розмірі 1 989 513,17 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.01.2017 року, повторне заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.05.2016 року залишено без змін.
11.03.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Юрієм Володимировичем на підставі виконавчого листа №638/4996/13-ц, виданого 21.02.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова відкрито виконавче провадження № 61523078 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» заборгованості за кредитним договором №11083096000 від 23.11.2006 року у розмірі 1 989 513,17 грн.
17.06.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» укладено договір №2260/К про відступлення прави вимоги, відповідно до умов якого за цим договором в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або поручителів, зазначених у додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору.
Відповідно до додатку №1 до договору №2260/К про відступлення прав вимоги від 17.06.2020 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» перейшло прави вимоги до боржника ОСОБА_4 за кредитним договором №11083096000 від 23.11.2006 року на загальну суму 4 764 268,47 грн.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.12.2020 року, замінено стягувача ПАТ «Дельта банк» у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.05.2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості №638/4996/13-ц, 2/638/1334/16, правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» з переходом прав кредитора. 
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича від 28.01.2021 року у виконавчому провадженні №61523078, замінено стягувача виконавчому провадженні АСВП №61523078, згідно ухвали №638/4996/13-ц від 08.12.2020 року, виданої Дзержинським районним судом м. Харкова.
08.04.2015 року між ОСОБА_6 , від імені якої діяла за довіреністю ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Манерко Л.М. та зареєстровано в реєстрі за №69.
Пунктом 3 Договору визначено, що за домовленістю сторін ціна продажу квартири установлюється у сумі 535 000,00 грн., які представник продавця одержав від покупця до укладання цього договору, згідно з чинним законодавством. Згідно зі звітом про незалежну оцінку майна, складеним фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 01.04.2015 року, ринкова вартість квартири складає 533 800,00 грн.
У пункті 5 Договору зокрема зазначено, що: квартира під забороною (арештом) та у заставі, в податковій заставі не перебуває. Згідно з Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 08.04.2015 року за №46750827, записи щодо сторін відсутні. Згідно з Витягами за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виконаними Манерко Л.М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (ідентифікатори: 92655016, 92655268, дата: 08.04.2015), актуальні відомості про наявність обтяжень і реєстрації іпотек відсутні; квартиру як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передано; квартира не є предметом шлюбного контракту; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо квартири немає; договір не укладається під впливом тяжкої для продавця обставини.
Зазначений договір купівлі-продажу від 08.04.2015 року станом на дату розгляду справи є чинним.
Згідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, згідно якому суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України).

Відповідно до змісту вищевказаних правових висновків касаційного суду в межах правової конструкції фраудаторного правочину для стягувача по суті запропонований правовий режим захисту, який існує у діючому правопорядку для захисту прав власника. 

Тому, виходячи з наведених обставин та відповідно до вищевказаних норма права та правових висновків касаційного суду, відповідно до основного завдання цивільного судочинства, та з урахуванням принципу верховенства права, загальні засади цивільного законодавства, справедливість, добросовісність та розумність, колегія суддів має зважити інтереси сторін на предмет пропорційності втручання у захищене право кожного на мирне володіння майном згідно позитивних обов`язків держави, які визначені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, а майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). 

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Національні суди мають обирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).

На сьогоднішній день судова практика у спорах про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) на підставі статей 387, 388 ЦК України є досить усталеною. Сталість та єдність судової практики у такій категорії справ забезпечується, передусім, Верховним Судом, який у своїх рішеннях неодноразово роз`яснював підстави та умови для застосування такого способу захисту як віндикація, а також проблемні питання правозастосування у відповідній категорії справ. Зокрема, Верховний Суд неодноразово наголошував, що за наявності передбачених у статті 388 ЦК України умов майно підлягає витребуванню за позовом власника навіть у добросовісного набувача.

Разом із тим, у низці справ цієї категорії Верховним Судом було висловлено правову позицію, відповідно до якої при вирішенні питання про витребування майна від добросовісного набувача судам слід враховувати положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки таке витребування може становити індивідуальний та надмірний тягар для добросовісного набувача.

Так, у постановах від 20 березня 2019 року (справа № 521 /8368/15-ц), від 26 вересня 2019 року (справа № 2-4352/11), Верховний Суд з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, рішення у справах «Гладишева проти Росії» (Glаdysheva v. Russia), «Пчелінцева та інші проти Росії» (Pchelintseva and Others v. Russia), «Алєнцева проти Росії» (Аlentseva v. Russia) зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову прокуратури, поданого в інтересах держави, в частині витребування майна у добросовісного набувача, оскільки це призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Передусім, слід нагадати, що Конституція України у статті 41 гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Принцип непорушності права власності закріплений також у статті 321 ЦК України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Для захисту права власності власник майна може скористатися одним із способів захисту, передбачених нормами глави 29 ЦК України, зокрема може витребувати своє майно із чужого незаконного володіння (стаття 387). Відповідно до зазначеної статті власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Водночас, за статтею 388 ЦК України витребування власником свого майна у випадку, якщо набувач, що придбав його за відплатним договором, є добросовісним, можливе лише за умови, якщо це майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, саме «вольовий критерій» є визначальним при вирішенні питання про можливість витребування майна у добросовісного набувача на користь власника.

Слід звернути увагу, що в разі наявності у власника волі на передачу майна іншій особі і, відповідно, неможливості його витребування у добросовісного набувача відповідно до статті 388 ЦК України, останній стає власником майна на підставі статті 330 ЦК України. Таким чином, в даному випадку законодавець надає пріоритет інтересам добросовісного набувача майна, а не його власника. Однак, варто наголосити, що статті 388 ЦК України не передбачає інших винятків з принципу непорушності права власності на користь добросовісного набувача.

Конвенція та Протоколи до неї після їх ратифікації Україною в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, а їх норми є нормами прямої дії. Питанням захисту власності присвячена стаття 1 Першого протоколу до Конвенції (далі - Перший протокол), яка містить загальне правило, відповідно до якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Одразу слід наголосити, що поняття «власність» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має ширше значення в порівнянні з нормами національного законодавства і володіння добросовісного набувача охоплюється зазначеним поняттям і підпадає під дію гарантій, закріплених у цій статті Конвенції.

Варто зауважити, що зазначене вище положення статті 1 Першого протоколу має дещо абстрактний характер і містить низку оціночних понять. Однак, аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування ст. 1 Першого протоколу дозволяє визначити критерії, за якими має здійснюватись оцінка допустимості втручання держави в право особи на мирне володіння майном з точки зору його відповідності положенням Конвенції. Таких критеріїв є три, а саме: 1) чи можна вважати втручання законним: 2) чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес: 3) чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Відповідно до усталеного у практиці ЄСПЛ підходу втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм (наприклад, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Веуеler v. Italy, заява № 33202/96). Застосовуючи цей критерій при вирішенні питання про дотримання прав добросовісного набувача, гарантованих статтею 1 Першого протоколу, у спорах про витребування у нього майна слід наголосити, що таке витребування має чітку законодавчу підставу, а саме: норми статті 388 ЦК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цих кодексів є загальнодоступним. У зв`язку з цим «втручання у право добросовісного набувача мирно володіти майном» шляхом витребування майна з його незаконного володіння немає підстав вважати незаконним.

У питаннях оцінки наявності «суспільного», «публічного» інтересу в контексті втручання в право мирного володіння майном ЄСПЛ визнає за державою право користуватися значною свободою розсуду при визначенні такого суспільного інтересу за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах (див, наприклад, рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/9/ Крім того, ЄСПЛ визнає, що саме по собі правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (див, наприклад, рішення у справі «Трегубенко проти України», заява № 61333/00). У цьому контексті слід зазначити, що захист права власності шляхом застосування законодавчо встановленого механізму щодо витребування власником свого майна, яке незаконно вибуло з його володіння, безсумнівно становить суспільний інтерес.

Критерій пропорційності в контексті статті 1 Першого протоколу передбачає оцінку того чи при здійсненні втручання в право власності було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між потребами, які випливають із загальних, суспільних інтересів та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див, наприклад, рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) заява № 28342/95). Слід зауважити, що невідповідність втручання в мирне володіння майном критерію пропорційності в будь-якому разі є підставою для визнання такого втручання порушенням статті 1 Першого протоколу, навіть якщо воно відповідає решті двом критеріям. І такі випадки нерідко зустрічаються у практиці ЄСПЛ.

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням (висновок Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 521 /8368/15-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11).

Так, у справах Гладишева проти Росії» (Glаdysheva v. Russia), «Пчелінцева та інші проти Росії» (Pchelintseva and Others v. Russia) ЄСПЛ констатував порушення Державою статті 1 Першого протоколу у зв`язку з витребуванням на користь держави квартир у їх добросовісних набувачів та виселення останніх без надання відповідної компенсації. В обох справах квартири незаконно вибули з державної власності у зв`язку з їх приватизацією, здійсненою з порушенням закону за допомогою шахрайських дій. У цих справах ЄСПЛ вказав на те, що визначення умов і процедур, на підставі яких здійснювався перехід державних квартир у приватну власність, і контроль за дотриманням цих процедур відносяться до виключної компетенції держави. Крім того, до виключної компетенції держави також належить легалізація подальшого переходу права власності на квартири шляхом здійснення державної реєстрації, спеціально створеної для забезпечення додаткової безпеки набувачів майна. За наявності такої кількості компетентних органів, які дали дозвіл на перехід права власності на квартири, заявники не зобов`язані були здійснювати оцінку наявності ризиків позбавлення права на квартири у зв`язку з недоліками, які мали бути усунуті за допомогою спеціально існуючих для цього процедур. У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що ризик допущення помилки органом влади повинна нести держава і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інтересів приватних осіб (§§ 79, 80 рішення у справі «Гладишева проти Росії», § 98 рішення у справі «Пчелінцева та інші проти Росії»), Позбавлення заявників житла за наведених обставин і без будь-якої компенсації, на думку ЄСПЛ, становило для заявників надмірний тягар і, як наслідок, становило порушення статті 1 Першого протоколу.

Зазначений підхід ЄСПЛ до вирішення питання про відповідність витребування майна у його добросовісного набувача положенням статті 1 Першого протоколу викладено не лише у зазначених справах. Він знайшов втілення також у рішеннях «Алєнцева проти Росії» (Аlentseva v. Russia), «Поняєва та інші проти Росії» (Ponyayeva and Others v. Russia), «Столярова проти Росії» (Stolyarova v. Russia), «Ольховський проти Росії» (Olkhovskiy v. Russia), «Кочергін проти Росії» (Kochergin v. Russia).

Колегія суддів звертає увагу, що саме держава як учасник відповідних правовідносин повинна нести ризик незаконного відчуження майна, оскільки має спеціальні механізми для запобігання цьому. Такий розподіл ризиків між власником і добросовісним набувачем був би невиправданим, якби мова йшла про приватну власність. Оскільки приватний власник майна так само як і його добросовісний набувач не повинен відповідати за помилки, «допущені в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном». Такими, як вбачається, є зокрема, процедури нотаріального посвідчення правочинів з нерухомістю та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Крім того, позбавлення власності так само покладатиме на приватного власника надмірний тягар, пов`язаний з втратою майна та відсутністю дієвих механізмів отримання компенсації за втрачене майно.
Таким чином, позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав фраудаторності.
На час укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 була власником квартири, мала право розпоряджатися нею на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, що підтверджується Витягом з Державного реєстру іпотек та відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на день укладення вищезазначених договорів інформація щодо спірного об`єкта нерухомого майна відсутня, а тому вчинення приватним нотаріусом дій з нотаріального посвідчення відповідного правочину свідчить про те, що необхідні документи та відомості сторонами правочину були надані та приватні нотаріуси діяли відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, не порушуючи їх приписів.
Позивачем не доведено, що на день укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 не є платоспроможною чи не була такою на час зобов`язання про повернення кредитних коштів та її майновий стан унеможливлював чи унеможливлює виконання зобов`язання за кредитним договором на цей час; не підтверджена будь-якими належними доказами і явно занижена ціна на квартиру, а також що покупцем квартири є близький родич продавця, чи пов`язана з нею особа. 
З матеріалів справи вбачається, що кредитне зобов`язання у даному випадку було забезпечено іпотекою, але позивач оспорив договір купівлі-продажу квартири, яка не була придбана за кредитні кошти, та не була обтяжена в інтересах кредитора, а позивач не надав обґрунтованих аргументів про неможливість задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. З урахуванням цього та у контексті обставин цієї справи доводи скарги про недобросовісну поведінку сторін спірного договору купівлі-продажу іншої квартири дійсно є недоведеними. 
Таким чином, умисел ОСОБА_4 на уникнення виконання свої обов`язків боржника за кредитним договором через продаж своєї квартири, яка була предметом спірного договору купівлі-продажу - не доведений. 

Оскільки добросовісність набувача нерухомого майна за спірним договором купівлі-продажу також не спростована - колегія суддів після зважування інтересів сторін цієї справи відповідно до вказаних норм ст.ст. 330, 388 ЦК України, міжнародного договору та правових висновків міжнародного суду, - не вбачає достатніх підстав для втручання в інтересах кредитора у захищене цими гарантіями право власності на предмет спірного договору купівлі-продажу. Інтереси сталості цивільного обороту при неспростованої добросовісної поведінки його учасників захищені принципом правової визначеності, який є складовою частиною комплексного принципу верховенства права, а тому втручання у право власності у даному випадку є непропорційним. 
Таким чином, доводи скарги висновків суду не спростували.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 15 червня 2026 року.

Головуючий    В.Б.Яцина.

Судді - Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.