ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
17.06.2026	Справа № 41/108	
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг»
до Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа»
про стягнення 406977,90 грн.

Представники сторін:
від позивача: Костянчук С.П.;
від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
06.06.2008 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», яка змінили своє найменування на Акціонерне товариство «К.Енерго», з вимогами до Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» про стягнення 752549,33 грн, з яких 583320,44 грн основного боргу, 21922,91 грн 3% річних та 147305,99 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором №9206019 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.05.2001.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2008 порушено провадження у справі №41/108.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2008 зупинено провадження у справі №41/108 до вирішення пов`язаної з нею справи №8/131.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 поновлено провадження у справі №41/108, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.03.2026 постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08.04.2026.
17.03.2026 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» надійшла заява про заміну позивача у справі - з Акціонерного товариства «К.Енерго» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг».
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2026 замінено позивача у справі - з Акціонерного товариства «К.Енерго» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг».
27.03.2026 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 406977,90 грн, з яких 298373,57 грн основного боргу, 16018,61 грн 3% річних та 92585,72 грн інфляційних втрат.
У підготовчому засіданні 08.04.2026 суд прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з чим справа розглядається з новою ціною позову - 406977,90 грн; постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 29.04.2026.
У підготовчому засіданні 29.04.2026 суд постановив протокольну ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 27.05.2026.
27.05.2026 відповідач подав письмові пояснення, в яких визнав позов та просив відстрочити виконання рішення суд на 1 рік.
У підготовчому засіданні 27.05.2026 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.06.2026.
17.06.2026 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли заперечення на заяву відповідача про відстрочення виконання судового рішення.
У судове засідання 17.06.2026 з`явився представник позивача, надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти відстрочення виконання судового рішення заперечив.
Представник відповідача у судове засідання 17.06.2026 не з`явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином шляхом отримання ухвали суду в своєму електронному кабінеті.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно з ч. 11 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
У судовому засіданні 17.06.2026 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
01.05.2001 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (найменування якої було змінено з 01.01.2019 на Акціонерне товариство «Київенерго», а з 09.08.2019 - на Акціонерне товариство «К.Енерго») - енергопостачальна організація та Державним підприємством «Санаторій «Конча-Заспа» - абонент був укладений Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №9206019, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1 Договору №9206019 від 01.05.2001).
Відповідно до п. 2.2.1 Договору №9206019 від 01.05.2001 енергопостачальна організація зобов`язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.
Абонент зобов`язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії (п. 2.3.1 Договору №9206019 від 01.05.2001).
Згідно з п. 3 Додатку №4 до Договору №9206019 від 01.05.2001 (Порядок розрахунків за теплову енергію) сплату за вказаними в п. 2 цього додатку документами абонент виконує не пізніше 25 числа поточного місяця. При цьому в разі, якщо абонент розраховується за показниками приладів обліку йому пред`являється до сплати заявлена кількість теплової енергії на поточний місяць (згідно з Додатком №1 до договору). У випадку перевищення фактичного використання теплової енергії понад заявленого ця кількість перевищення самостійно сплачується абонентом не пізніше 28 числа поточного місяця. У випадку, якщо фактичне використання нижче від заявленого, сплата проводиться за фактичними показниками. Абонентам, що не мають приладів обліку, щомісячно виставляється до сплати кількість теплової енергії згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної розрахункової температури теплоносія від теплових джерел енергопостачальної організації та фактичного сальдо розрахунків на початок розрахункового періоду; кількість фактично спожитої теплової енергії визначається згідно з договірними навантаженнями з урахуванням середньомісячної температури теплоносія від теплових джерел енергопостачальної організації та кількості годин (діб) роботи тепловикористовуючого обладнання абонента в розрахунковому періоді.
Відповідно до Додатку №3 до Договору №9206019 від 01.05.2001 (тарифи на теплову енергію) розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням Київської міської державної адміністрації №837 від 25.04.2001 за кожну відпущену гігакалорію (1 Гкал/грн) без урахування ПДВ.
Обов`язок зі своєчасної сплати абонентом вартості спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатках № 3, 4, передбачений також п. 2.3.2 Договору №9206019 від 01.05.2001.
Пунктом 8.1 Договору №9206019 від 01.05.2001 визначено, що вказаний договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.2001. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 8.4 Договору №9206019 від 01.05.2001).
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору №9206019 від 01.05.2001 не у повному обсязі оплатив спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 298373,57 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 16018,61 грн 3% річних та 92585,72 грн інфляційних втрат.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, враховуючи наступні обставини.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.
Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.
Згідно зі статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Як вбачається з матеріалі справи, у травні 2005 року на умовах Договору №9206019 від 01.05.2001 відповідач спожив теплову енергію обсягом 161,05143 Гкал, у червні 2005 року - теплову енергію обсягом 174,34039 Гкал, у липні 2005 року - теплову енергію обсягом 132,46120 Гкал, у серпні 2005 року - теплову енергію обсягом 160,70557 Гкал, у вересні 2005 року - теплову енергію обсягом 62,89674 Гкал, у жовтні 2005 року - теплову енергію обсягом 303,43072 Гкал, у листопаді 2005 року - теплову енергію обсягом 483,74920 Гкал, у грудні 2005 року - теплову енергію обсягом 487,17159 Гкал, у січні 2006 року - теплову енергію обсягом 611,74164 Гкал, у лютому 2006 року - теплову енергію обсягом 491,20197 Гкал, у березні 2006 року - теплову енергію обсягом 521,16322 Гкал, у квітні 2006 року - теплову енергію обсягом 284,02228 Гкал, у травні 2006 року - теплову енергію обсягом 83,45366 Гкал, у червні 2006 року - теплову енергію обсягом 110,32749 Гкал, у липні 2006 року - теплову енергію обсягом 110,05976 Гкал, у серпні 2006 року - теплову енергію обсягом 133,02231 Гкал, у вересні 2006 року - теплову енергію обсягом 37,22905 Гкал, у жовтні 2006 року - теплову енергію обсягом 359,14930 Гкал, у листопаді 2006 року - теплову енергію обсягом 342,13196 Гкал, у грудні 2006 року - теплову енергію обсягом 462,94387 Гкал, у січні 2007 року - теплову енергію обсягом 499,61478 Гкал, у лютому 2007 року - теплову енергію обсягом 554,57270 Гкал, у березні 2007 року - теплову енергію обсягом 495,73219 Гкал, у квітні 2007 року - теплову енергію обсягом 271,69865 Гкал, у травні 2007 року - теплову енергію обсягом 173,53790 Гкал, у червні 2007 року - теплову енергію обсягом 143,42103 Гкал, у липні 2007 року - теплову енергію обсягом 127,42127 Гкал, у серпні 2007 року - теплову енергію обсягом 143,68086 Гкал, у вересні 2007 року - теплову енергію обсягом 111,98805 Гкал, у жовтні 2007 року - теплову енергію обсягом 318,30763 Гкал, у листопаді 2007 року - теплову енергію обсягом 545,22615 Гкал, у грудні 2007 року - теплову енергію обсягом 533,16382 Гкал, у січні 2008 року - теплову енергію обсягом 513,87431 Гкал, у лютому 2008 року - теплову енергію обсягом 410,38211 Гкал, у березні 2008 року - теплову енергію обсягом 398,26398 Гкал, у квітні 2008 року - теплову енергію обсягом 222,95896 Гкал.
Вказана інформація відображене в облікових картках за спірний період, які визнаються судом належними та допустимими доказами на підтвердження обсягів спожитої відповідачем теплової енергії (копії долучені позивачем до позовної заяви).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з даним позовом до суду при проведенні розрахунків за теплову енергію у гарячій воді за спірний період використано тарифи, затверджені розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, а саме:
1. Розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 (№2249 від 10.12.2004), період дії тарифу 01.01.2005 - 01.12.2006, розмір тарифу 54,42 грн без ПДВ, 65,30 грн з ПДВ;
2. Розпорядження КМДА №1575 від 30.10.2006 (№11786 від 15.12.2006), період дії тарифу 01.12.2006 - 01.02.2007, розмір тарифу 118,87 грн без ПДВ, 142,63 грн з ПДВ;
3. Розпорядження КМДА №142 від 12.02.2007, період дії тарифу 01.12.2006 - 01.05.2007, розмір тарифу 94,33 грн без ПДВ, 113,20 грн з ПДВ;
4. Розпорядження КМДА №643 від 30.05.2007, період дії тарифу 01.12.2006 - 31.05.2009, розмір тарифу 94,33 грн без ПДВ, 113,20 грн з ПДВ.
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а (№2-а/761/220/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: №640 від 30 травня 2007 року «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води»; №641 від 30 травня 2007 року «Про впорядкування розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.05.2000 №748»; №642 від 30 травня 2007 року «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води»; №643 від 30 травня 2007 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію».
Також постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (№2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації: №981 від 31.08.2009 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1141 від 30.09.2009 «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 №978, №979, №980 та №981»; №1192 від 15.10.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1333 від 30.11.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №392 від 31.05.2010 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» тощо.
Cуд в своїй постанові у справі №2-а-118/11 (№2-а/761/4/2014) зазначив про те, що оскаржувані розпорядження не пройшли необхідну реєстрацію в органах Міністерства юстиції України, що є підставою для визнання їх нечинними з моменту прийняття.
За висновком Шевченківського районного суду міста Києва оскаржувані розпорядження не набули чинності, а їх застосування є неправомірним.
Також у постанові Шевченківський районний суд міста Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (провадження №2-а/761/4/2014) посилався на правову позицію, наведену в постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21/246а11.
Згідно зазначеної постанови Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21/246а11 визнано вірними висновки судів апеляційної та касаційної інстанції про скасування розпоряджень КМДА №№ 640, 642, 643 від 30.05.07 року як таких, що не пройшли державної реєстрації та прийняті з порушенням вимог статті 58 Конституції України.
В свою чергу розпорядження №643 від 30.05.2007 втратило чинність на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації №520 від 29.04.2009 «Про погодження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення».
Дію розпорядження Київської міської державної адміністрації №520 від 29.04.2009 було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України №842-р від 17.07.2009 «Про зупинення дії деяких розпоряджень голови Київської міської держадміністрації з питань встановлення (погодження) тарифів на житлово-комунальні послуги в м. Києві».
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста Києва як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Відповідно до статей 140, 143 та 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
При цьому виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції органу державної влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.
У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 2003 року №21-рп/2003 зазначено, що КМДА є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.
Відтак, з аналізу наведених актів вбачається, що реалізуючи надані Конституцією та законодавством України повноваження у галузі господарських відносин, органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи зобов`язані діяти виключно в межах наданих їм повноважень та в інтересах її територіальної громади, дотримуючись приписів законодавства України у своїй діяльності.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.
Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.
Порядок набрання чинності нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, до яких віднесені державні адміністрації, визначено п.3 Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», відповідно до якого вказані нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.
Пунктом 2 вказаного Указу передбачено, що державна реєстрація здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731.
Положенням встановлений обов`язок міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян та не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію.
Відповідно до пп. 1, 2 Положення, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколам до неї, міжнародних договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийняті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.
Враховуючи наведене, розпорядження Київської міської державної адміністрації підлягають обов`язковій державній реєстрації.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21-246а 11.
Впродовж 2003 - 2010 років Київська міська державна адміністрація не здійснювала державну реєстрацію своїх розпоряджень щодо встановлення/погодження тарифів на житлово-комунальні послуги в Київському міському управлінні юстиції.
Враховуючи правові позиції Верховного Суду України у справі №21- 246а11 та Шевченківського районного суду м. Києва у справах №761/8760/14-а та №2а-118/11, можна вважати, що оскаржувані розпорядження не набули чинності, а їх застосування є неправомірним, в зв`язку з чим розпорядження Київської міської державної адміністрації було визнано незаконними і нечинними з моменту їх прийняття.
Таким, чином, оскільки Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429), було останнім зареєстрованим в Київському міському управлінні юстиції розпорядженням щодо тарифів на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва, саме встановлені ним тарифи підлягають застосуванню при визначення вартості спожитої відповідачем у спірному періоді теплової енергії.
Зважаючи на судову практику, позивач здійснив перерахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії у спірному періоді, виходячи із тарифів, затверджених Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429), у зв`язку з чим подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду.
Здійснивши перерахунок вартості теплової енергії за тарифами, які були встановлені Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429) - 54,42 грн (без ПДВ), суд дійшов висновку, що за спірний період відповідачем було спожито теплову енергію на суму 706942,45 грн.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого позивачем до матеріалів справи, за спірний період відповідачем були сплачені грошові кошти у загальному розмірі 417028,91 грн, у зв`язку з чим заборгованість Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» за Договором №9206019 від 01.05.2001 за спірний період (травень 2005 року - квітень 2008 року) становить 298373,57 грн.
Доказів сплати грошових коштів у розмірі 298373,57 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Наявність та розмір заборгованості Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» за Договором №9206019 від 01.05.2001 (за період з травня 2005 року по квітень 2008 року) у сумі 298373,57 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем був визнаний, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» про стягнення з Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» суми основного боргу у розмірі 298373,57 грн (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог) підлягають задоволенню у повному обсязі.
Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 16018,61 грн 3% річних та 92585,72 грн інфляційних втрат (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог).
Суд зазначає, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо їх обґрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» в частині стягнення з Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» 16018,61 грн 3% річних та 92585,72 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню у повному обсязі.
Судові витрати покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас суд зазначає, що обов`язок сплатити судовий збір (державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу) за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також витрати на правову допомогу адвоката не є за своє суттю цивільним чи господарським зобов`язанням, і включається до складу судових витрат, а не до предмету і ціни позову (саме які виникають з цивільних та господарських правовідносин), і, відповідно, їх процесуальний розподіл судом за результатами вирішення господарського спору між сторонами процесу в межах «позивач-відповідач» не є виникненням саме господарського чи цивільного зобов`язання в межах «кредитор-боржник».
При цьому, ст. 512 Цивільного кодексу України передбачає заміну кредитора саме у цивільному або господарському зобов`язанні.
Заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, в тому числі, щодо стягнення/відшкодування судового збору чи адвокатських витрат, характеру цивільно-правових не мають.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №910/9549/15.
Зважаючи на викладені обставини, позивач як новий кредитор не набув прав вимоги щодо стягнення з відповідача державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
У заяві про зменшення розміру позовних вимог позивач просив суд вказати у резолютивній частині рішення суду про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду.
Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Згідно з ч.ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.
Суд вважає за можливе зазначити у рішенні про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду у даній справі, одночасно повідомивши орган виконавчої служби про необхідність такого нарахування на залишок суми боргу (у випадку часткової сплати).
27.05.2026 відповідач подав письмові пояснення, в яких визнав позов та просив відстрочити виконання рішення суд на 1 рік.
Заява про відстрочення виконання рішення суду обгрунтована тим, що Державне підприємство «Санаторій «Конча-Заспа» засноване на державній формі власності і входить до сфери управління Державного управління справами. Розпорядженням Державного управління справами від 27.02.2026 №116 прийнято рішення про реорганізацію Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» шляхом перетворення у Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій «Конча-Заспа».
Підприємство здійснює основну діяльність по виду за КВЕД 86.10 Діяльність лікарняних закладів. Цілями діяльності підприємства на середньостроковий період є: 1. Провадження ринкової діяльності (надання санаторно-курортних послуг). 2. Реабілітація військовослужбовців, ветеранів і членів їхніх сімей із забезпеченням належних умов перебування. 3. Співпраця з Національною службою здоров`я України щодо надання реабілітаційних послуг за програмою медичних гарантій.
Відповідач повідомив, що протягом 2022-2025 років та по теперішній час в санаторії пройшли реабілітаційне лікування понад 1900 військових, ветеранів та членів їх сімей, кошти за лікування яких сплачували благодійні організації за рахунок донатів від населення та бізнесу.
Втім, відповідач пояснив, що люди втомлюються від війни, зменшується кількість заощаджень, що призводить до зменшення кількості та інтенсивності донатів та призводить до заборгованості за надане лікування підприємству.
Також Національна служба здоров`я України здійснює оплату тільки після надання реабілітаційних послуг за програмою медичних гарантій.
Станом на 31.03.2026 загальна сума поточної кредиторської заборгованості Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» становить 16246,00 тис. грн., в т. ч.: - за товари, роботи та послуги - 10690,00 тис. грн., - за одержаними авансами - 603,00 тис. грн., - за розрахунками з оплати праці - 2349,00 тис. грн., - за розрахунками з бюджетом - 1147,00 тис. грн., - за розрахунками зі страхування - 589,00 тис. грн., - інші поточні зобов`язання - 868,00 тис. грн.
У порівнянні з початком звітного року в ДП «Санаторій «Конча-Заспа» станом на 31.03.2026 кредиторська заборгованість зросла загалом на 6063,00 тис. грн.
Відповідач пояснив, що не зважаючи на економію енергоресурсів, потреба у грошових коштах для оплати за електроенергію та придбання дров паливних значно зросла через підвищення цін. Так, порівняно з груднем 2025 року, середня ціна на електроенергію у I кварталі 2026 року зросла на 24,1%, а на дрова паливні - на 21,1%, що не було передбачено фінансовим планом підприємства.
З 2024 року підприємство співпрацює з Національною службою здоров`я України в частині надання реабілітаційної допомоги дорослим та дітям у стаціонарних умовах. Доходи за програмою медичних гарантій НСЗУ в І кварталі 2026 року склали 1868,0 тис. гривень, або 11,2% від загальної суми доходів. Середня вартість 1 ліжко-дня склала 1599,95 гривень (в т. ч. ПДВ) при тому, що ціна базового номеру за 1 добу (при умові розміщення 2- х осіб) складає 2141,00 гривень (в т. ч. ПДВ).
Тобто, як пояснив відповідач, доходи, отримані від надання реабілітаційної допомоги за програмою медичних гарантій НСЗУ, не покривають витрати на електроенергію та дрова паливні. Крім того, додаткове навантаження, пов`язане з реабілітацією громадян, військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, а також несприятливі погодні умови та зниження температури, призвели до зростання споживання електроенергії на 20% у порівнянні із січнем 2025 року.
Така ситуація є критичною, особливо в умовах війни, коли витрати зростають, в тому числі на комунальні послуги, в зв`язку з високим рівнем інфляції, а реальні доходи населення зменшуються, що призводить до зниження платоспроможності, в результаті чого отримані доходи підприємства не забезпечують покриття необхідних витрат.
Одним із основних факторів, що впливають на зниження попиту на послуги санаторію є погіршення демографічної ситуації в країні загалом, крім того значна кількість громадян, які потребують лікування та реабілітації воліють їхати до більш безпечних західних регіонів України та за кордон.
З огляду на вищевикладене збитки підприємства за І квартал 2026 року становлять 3734,00 тис. грн.
Зважаючи на викладені обставини, відповідач просив суд відстрочити виконання рішення суду на 1 рік.
Відповідно до ч. 6 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (ч. 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 3 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Невиконання боржником судового рішення про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна стягувача або майна, присудженого на користь стягувача, протягом двох місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з боржника суми вартості відповідного майна, крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, вартість майна неможливо визначити або майно відповідно до закону не може оцінюватися. Вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (ч. 4 ст. 331 Господарського процесуального кодексу України).
Тобто, підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк.
При цьому, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Отже, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.
Відстрочення - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Відстрочення виконання рішення спрямоване на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».
У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка та розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого частиною першою статті 6 Конвенції, згідно з якою "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру", а у системному розумінні даної норми та національного закону суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале виконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи та є наслідком зменшення вимог щодо розумності строку.
Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого виконання.
Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначені судом.
Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини зазначає, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а, отже, сама можливість надання відстрочки та розстрочки виконання судового акта повинна носити виключний характер.
З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у статті 6 Конвенції.
Заперечуючи проти задоволення заяви про відстрочення виконання судового рішення, позивач зазначив, що об`єктами теплопостачання, зазначеними в додатках до Договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №9206019 від 01.05.2001, є житлові будинки, які перебували на балансі (віданні) відповідача та мешканцям яких відповідач мав пред`явити до оплати комунальні послуги опалення та гарячого водопостачання, виходячи з обсягу та вартості спожитої теплової енергії.
Ще одним об`єктом теплопостачання є домоуправління відповідача.
При цьому, загальна площа об`єктів теплопостачання становить 18816,3 кв.м., в т.ч. площа домоуправління 120 кв.м (0,064% від загальної площі всіх об`єктів).
Тобто, як вказав позивач, майже 100% всього обсягу спожитої теплової енергії мало бути сплачено відповідачу мешканцями будинків.
Крім того, відповідно до даних позивача, відповідач з червня 2017 року до січня 2021 не здійсним жодного платежу на користь теплопостачального підприємства. Оплату коштів на користь нового кредитора також відповідач не здійснював та не вживав ніяких заходів для впорядкування питань оплати боргу.
Що стосується фінансових складнощів відповідача, то позивач сумнівно віднісся до такого твердження з огляду на інформацію, яка що містяться в публічному просторі (ОПЕНДАТАБОТ): Чистий прибуток становив: за 2023 рік = 866000 грн, за 2024 рік = 74409000 грн, за 2025 = 1450000 грн. Прогноз доходу =17,46% порівняно з попереднім роком.
Зважаючи на викладені обставини, беручи до уваги заперечення позивача, а також враховуючи, що заборгованість, яка є предметом спору у даній справі, виникла протягом 01.05.2005 - 30.04.2008 років та не оплачувалась відповідачем понад 18 років, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні заяви Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» про відстрочення виконання судового рішення у даній справі.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» (03084, м. Київ, Столичне шосе, буд. 215; ідентифікаційний код: 01981715) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» (01011, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 13; ідентифікаційний код: 32826328) суму основного боргу у розмірі 298373 (двісті дев`яносто вісім тисяч триста сімдесят три) грн 57 коп., 3% річних у розмірі 16018 (шістнадцять тисяч вісімнадцять) грн 61 коп. та інфляційні втрати у розмірі 92585 (дев`яносто дві тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 72 коп.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.
4. В порядку ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, починаючи з 01.01.2019 до моменту виконання рішення суду, на суму основного боргу - 298373,57 грн нараховувати 3% річних за формулою: сума основного боргу * 3% / календарну кількість днів у році * кількість днів прострочення.
5. Відмовити у задоволенні заяви Державного підприємства «Санаторій «Конча-Заспа» про відстрочення виконання судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 29.06.2026.

Суддя О.М. Спичак