П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/14820/25 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Свентух Віталій Михайлович 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
20 травня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Сушка О.О.  Яремчукa К.О. , 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. 

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати за період з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 року та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено.
Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок його грошового забезпечення з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, обрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 29 січня 2020 року — дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 — була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у його первісній редакції. Вказана редакція передбачає, що розміри посадового окладу та окладу за військовим званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Суд встановив, що у період з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року військова частина НОМЕР_1 обчислювала грошове забезпечення позивача, виходячи з фіксованої величини прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (1762 грн), що призвело до виплати забезпечення у заниженому розмірі. 
Крім того, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача виплатити перераховані суми із одночасною компенсацією податку з доходів фізичних осіб. Цей висновок ґрунтується на положеннях Порядку № 44, згідно з якими державні установи зобов`язані здійснювати повне відшкодування втрат доходів військовослужбовців, пов`язаних з утриманням податків, одночасно з виплатою самого грошового забезпечення.
Щодо строку звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що право позивача не обмежене будь-яким строком. Це обґрунтовано рішенням Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025, яким визнано неконституційним встановлення обмежень (зокрема тримісячного строку) для звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат. Таким чином, оскільки предметом спору є виплата належних сум грошового забезпечення, позовні вимоги підлягають розгляду по суті незалежно від часу виникнення заборгованості.

ІІ. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

ІІІ. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 
Разом з тим, позивач вважає, що відповідачем протиправно не було проведено нарахування та виплату грошового забезпечення за період з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, виходячи з розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023.
Наведе слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

ІV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Предметом судового розгляду у цій справі є законність дій військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення у період з 03 лютого 2022 року по 20 травня 2023 року без урахування актуального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Надаючи оцінку правомірності дій відповідача, апеляційний суд виходить із того, що згідно зі статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення, склад та порядок виплати якого визначаються Кабінетом Міністрів України. Постановою КМУ № 704 у її первісній редакції було встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Хоча постановою КМУ № 103 до вказаного порядку були внесені зміни щодо застосування фіксованої величини прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018 (1762 грн), судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 вказані зміни були визнані протиправними та скасовані.
Колегія суддів погоджується з висновком окружного суду про те, що внаслідок скасування пункту 6 постанови КМУ № 103 у судовому порядку з 29.01.2020 була відновлена дія пункту 4 постанови КМУ № 704 у первісній редакції. Відтак, у спірний період відповідач був зобов`язаний обчислювати посадовий оклад та оклад за військовим званням позивача, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законами про Державний бюджет України на 2022 та 2023 роки станом на 1 січня відповідного року. Доводи апеляційної скарги про наявність «правової колізії» та відсутність подальших змін у нормативно-правових актах не спростовують цього висновку, оскільки чинність первісної редакції норми відновилася автоматично з моменту набрання законної сили судовим рішенням про скасування змін.
Щодо аргументів апелянта про правомірність обмеження соціальних прав військовослужбовців в умовах воєнного стану, суд зазначає таке.
Незважаючи на запровадження в Україні правового режиму воєнного стану та можливість тимчасового обмеження окремих конституційних прав, гарантії щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, передбачені статтею 9 Закону № 2011-XII, не були скасовані або зупинені спеціальними законами у спірний період. Посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань або фінансування лише виходячи з розрахунку 1762 гривні не можуть бути підставою для відмови у виплаті належних сум, оскільки реалізація особою права, що базується на прямій нормі закону, не може бути поставлена у залежність від бюджетних процедур.
Суд апеляційної інстанції також відхиляє посилання скаржника на постанову КМУ № 481 як на підставу для відмови у перерахунку. 
Встановлено, що вказана постанова, яка знову зафіксувала розрахункову величину на рівні 1762 гривень, набрала чинності лише 20 травня 2023 року. Оскільки заявлений період позову завершується саме 20 травня 2023 року, то до вказаної дати правовідносини регулювалися відновленою редакцією пункту 4 постанови КМУ № 704, що передбачала застосування актуального прожиткового мінімуму.
Стосовно вимоги про одночасну компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції цілком обґрунтованим. 
Згідно з пунктами 4 та 5 Порядку № 44 виплата грошової компенсації ПДФО здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання. Оскільки суд зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату заборгованості, вимога щодо одночасної компенсації податку є похідною та спрямованою на повне відновлення майнового стану позивача відповідно до вимог податкового законодавства. Доводи відповідача про «передчасність» цієї вимоги суперечать суті встановленого механізму виплати компенсації, який має бути реалізований саме у момент фактичної виплати донарахованих сум.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає вірним вирішення судом питання щодо строків звернення до суду. 
Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025, обмеження строку звернення до суду у три місяці для спорів про стягнення заробітної плати та грошового забезпечення було визнано неконституційним, а отже, право позивача на захист у цій частині не обмежене будь-яким строком. 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуюча	 		Гнап Д.Д.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сушко О.О.    Яремчук К.О.