Головуючий І інстанції: Сагайдак В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2026 р. 	Справа № 520/33085/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/33085/25
за позовом Комунального підприємства "Харківводоканал" 
до  Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України   
про забезпечення адміністративного позову,
ВСТАНОВИВ:
Заявник, Комунальне підприємство "Харківводоканал" звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з заявою про забезпечення позову, в якому просив суд:
- вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення безготівкових коштів з рахунків/електронних гаманців КП «Харківводоканал» у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/ емітентах електронних грошей на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 31.03.2025 по справі № 910/9063/22.
Заява вмотивована тим, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснює виконавчі дії у відношенні Комунального підприємства «Харківводоканал» на підставі наказу № 910/9063/22 від 31.03.2025, виданого Господарським судом м. Києва, у виконавчому провадженні, в якому КП «Харківводоканал» не є стороною. Вказане рішення є вимогою відділу до позивача (без повідомлення останнього), що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами платіжної системи з подальшим спрямуванням його на рахунок Міністерства юстиції України в рахунок витрат виконавчого провадження та виконавчого збору та з подальшим переказом решти грошових коштів на користь Приватного акціонерного товариства “Національна енергетична компания “Укренерго”», перед яким заборгованість у КП «Харківводоканал» відсутня. Зазначив, що на час звернення до суду із зазначеною заявою відбулося примусове стягнення грошових коштів з рахунків Підприємства у Акціонерному товаристві «ВСТ БАНК» на підставі платіжних інструкцій в національній валюті від 10.12.2025 № 1420713C2 у розмірі 14092,81 грн., 25508,46 грн., 15932,23 грн. Крім того, заявник обґрунтовує свої вимоги, що фактичне продовження стягнень з його рахунків грошових коштів унеможливить роботу підприємства та негативно відобразиться на водопостачанні для жителів Харкова та Харківської області.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року заяву про забезпечення позову – задоволено.
В порядку забезпечення адміністративного позову зупинено стягнення безготівкових коштів з рахунків/електронних гаманців КП «Харківводоканал» у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/ емітентах електронних грошей на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 31.03.2025 по справі № 910/9063/22.
Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Свою незгоду з ухвалою суду обґрунтовує тим, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції фактично надав остаточну правову оцінку законності дій державного виконавця та дійсності виконавчого документа, що є неприпустимим на цій процесуальній стадії. Наголошує, що встановлення факту протиправності дій суб`єкта владних повноважень, оцінка чинності Наказу господарського суду, а також визначення правомірності звернення стягнення на кошти третьої особи можливо виключно за результатами розгляду справи по суті, після дослідження всіх доказів по справі. Вказує, що застосувавши захід забезпечення позову з мотивів протиправності дій державного виконавця, суд першої інстанції передчасно вирішив спір по суті, чим порушив принципи змагальності та рівності сторін. Також стверджує, що виконавчі дії, які вчиняються державним виконавцем на підставі наказу за скасованим Верховним Судом рішення, є незаконними, оскільки наказ Господарського суду міста Києва № 910/9063/22 від 31.03.2025 не приведений у відповідність до Постанови Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 910/9063/22.
Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою технічного запису не здійснювалося.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення виконавцем стягнення грошових коштів КП «Харківводоканал» на підставі наказу № 910/9063/22 від 31.03.2025, в умовах коли рішення господарського суду м. Києва на підставі якого видано згаданий Наказ частково скасоване Верховним судом, свідчить про наявність ознак протиправності дій державного виконавця на підставі недійсного наказу є протиправним.
Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частинами 1, 2 ст. 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Як передбачено ч.2 ст.151 КАС України, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
За своєю правовою природою інститут забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся чи має намір звернутися в суд, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом (правовий висновок викладено у п. 30 постанови Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 826/14951/18).
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
З правового аналізу наведених норм законодавства слідує, що з метою захисту прав та інтересів позивача суд за його заявою або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, постановлення якої належить до дискреційних повноважень суду та вирішення питання щодо їх вжиття залежить від наявності однієї з обставин, передбачених ч. 2 ст. 150 КАС України, що встановлюється судом виходячи з конкретних доказів, поданих заявником.
Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.
Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб-позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Водночас, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії (правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.04. 2019 року у справі № 826/10936/18 (провадження № К/9901/728/19).
Так само, згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно п. 17 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України №2 від 06.03.2008 застосування судом таких заходів забезпечення, які за змістом є ухваленням рішення без розгляду справи по суті, не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Забезпеченням позову у такий спосіб суди виходять за межі підстав забезпечення позову, що є неприпустимим.
Наведені заявником обставини, на думку суду, не є достатньо обґрунтованими для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову визначеним позивачем шляхом, оскільки матеріали справи не містять об`єктивних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів.
Суд зазначає, що твердження позивача, визначені у заяві як обґрунтування необхідності вжиття забезпечувальних заходів про те, що виконавчі дії, які вчиняються державним виконавцем на підставі наказу за скасованим Верховним Судом рішення, є незаконними, оскільки наказ Господарського суду міста Києва № 910/9063/22 від 31.03.2025 не приведений у відповідність до Постанови Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 910/9063/22 є безпідставними, так як сам по собі факт часткового скасування судового рішення Верховним Судом не свідчить про протиправність виконавчих дій, якщо виконавчий документ не відкликаний або скасований.
При цьому, встановлення факту протиправності дій суб`єкта владних повноважень, оцінка чинності Наказу господарського суду, а також визначення правомірності звернення стягнення на кошти третьої особи можливо виключно за результатами розгляду справи по суті, після дослідження всіх доказів по справі.
Таким чином, вжиття заходів забезпечення позову, про які просить заявник, не можна визнати своєчасним та їх задоволення фактично призводитиме до вирішення справи по суті без належного судового розгляду.
Наведені КП "Харківводоканал" доводи, ґрунтуються на припущеннях та допускають імовірність настання негативних для позивача наслідків, однак, не підтверджені документально, що не може давати підстави для суду при вирішенні заяви про забезпечення позову оцінити такі доводи та прийняти їх до уваги, адже такі є недоведеними, з огляду на що, колегія суддів не вбачає достатніх та обґрунтованих підстав, які б вказували на необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб та за даних обставин, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, захист яких стане взагалі неможливим без вжиття таких заходів, або ж для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Колегія суддів вважає, що заявник послався лише на ймовірну загрозу ускладнення або унеможливлення виконання рішення суду, ефективного захисту та поновлення порушених прав, проте не врахував, що лише наявність судового спору не може бути однозначною підставою для забезпечення позову на підставі вказаних заявником обставин, а у разі вирішення спору на користь заявника по суті спору, застосовуються відповідні правові механізми, спрямовані на відновлення попереднього становища та виконання вимог законодавства.
Посилання заявника, фактично зводяться до перелічення можливих у майбутньому наслідків, проте не містять реальних та актуальних на день прийняття ухвали судом першої інстанції обставин та доказів, що їх підтверджують для застосування підстав, визначених ст. 150 КАС України.
У такому б випадку, всі заяви про забезпечення позову, в яких наводиться ризик негативних наслідків, підлягали б задоволенню, що не узгоджується із самим інститутом забезпечення позову.
Отже, приймаючи до уваги, що позивачем не доведено та документально не підтверджено обставин, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, як і не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність передбачених законом підстав для вжиття у заходів забезпечення позову, що відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 по справі № 520/33085/25 скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким у задоволені заяви Комунального підприємства "Харківводоканал" про забезпечення позову відмовити . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко   З.Г. Подобайло