ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ  ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

01 липня 2026 року 	Справа № 160/10345/26  	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді	Юркова Е.О. 	 	
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
22 квітня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 з вимогами: 
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключені зі списків особового складу частини за період з 15.02.2017 року по 31.03.2026 року включно;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при виключені зі списків особового складу частини за період з 15.02.2017 по 31.03.2026 року у сумі 543 949,00 грн. (п`ятсот сорок три тисячі дев`ятсот сорок дев`ять гривень 00 копійок) відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 30.10.2006 року по 14.02.2017 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . 15.02.2017 року ОСОБА_1 було переведено до військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби. Проте у період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 позивачу не у повному розмірі виплачувалось грошове забезпечення, а саме – не було виплачено індексацію грошового забезпечення. 31.03.2026 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 року у справі №160/15403/23 відповідачем виплачено на користь позивача індексацію її грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 14.02.2017 року включно, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року у загальній сумі 37 849,49 грн. із одночасним утриманням військового збору. Таким чином повідомленням про надходження коштів підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при виключенні зі списків особового складу у зв`язку з переведенням до іншої частини за період з 14.02.2017 року по 31.03.2026 року. Вказує, що допущена відповідачем затримка розрахунку при звільненні є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме – виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Ухвалою суду від 27.04.2026 року відкрито провадження у справі № 160/10345/26, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідачем 01.05.2026 року подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивача було переведено/призначено на посаду до іншої військової частини і не звільнено з військової служби, підстави для застосування положень ст. 116, 117 КЗпП України відсутні.
06.05.2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що оскільки обов`язок з виплати коштів був покладений судом саме на в/ч НОМЕР_1 , то саме ця частина є належним відповідачем у справі, а також наведено доводи, аналогічні доводам позовної заяви.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 20.11.2014 року по 14.02.2017 року як військовослужбовець перебувала у складі військової частини НОМЕР_3 , з 15.02.2017 року зарахована до списків військової частини НОМЕР_2 , що підтверджено даними військового квитка серія НОМЕР_4 від 10.10.2006 року.
Згідно з довідкою № 846 від 17.03.2026 року, виданою військовою частиною НОМЕР_5 , ОСОБА_1 у період з 20.11.2014 року по 14.02.2017 року перебувала в особовому складі військової частини НОМЕР_3 .
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 року у справі №160/15403/23 позов ОСОБА_1 задоволений частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_6 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 14.02.2017 включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 14.02.2017 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року;
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 15.02.2017 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року;
зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 15.02.2017 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 року у справі №160/15403/23 набрало законної сили 05.08.2025 року.
31.03.2026 року ОСОБА_1 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2023 року у справі №160/15403/23 здійснено виплату у розмірі 37799,49 грн.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 43 Конституції України передбачено право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом.
Згідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд вважає можливим застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18, від 20 січня 2021 року у справі № 200/4185/20-а, від 20 січня 2021 року у справі № 240/12238/19, від 05 березня 2021 року у справі № 120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року у справі № 340/970/20.
Так, у статті 116 Кодексу законів про працю України зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Водночас, частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022 року) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
В попередній редакції частина перша статті 117 Кодексу законів про працю України була викладена наступним змістом: в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
Як вже встановлено судом, ОСОБА_1 у період з 20.11.2014 року по 14.02.2017 року як військовослужбовець перебувала у складі військової частини НОМЕР_3 , з 15.02.2017 року зарахована до списків військової частини НОМЕР_2 , що підтверджено даними військового квитка серія НОМЕР_4 від 10.10.2006 року.
Проте, відповідно до пояснень військової частини НОМЕР_1 від 28.04.2026 року, ОСОБА_1 згідно з наказом №15 від 19.01.2015 року знаходилась у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19.01.2015 року по 04.11.2017 року.
Також до вказаних пояснень надано довідки про розмір грошового забезпечення за грудень 2016 року та січень 2017 року №№225/56/628/1фс, 225/56/628/2фс від 28.04.2026 року, видані військовою частиною НОМЕР_1 , згідно з якими грошове забезпечення ОСОБА_1 не виплачувалось.
Також, згідно з витягом з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, ОСОБА_1 у період з грудня 2015 року по листопад 2017 року отримувала виплати від управління соціального захисту населення адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради, виплати Військовою частиною НОМЕР_1 за цей період не здійснювались.
Отже, з огляду на те, що грошове забезпечення ОСОБА_1 у період 2015-2017 роки Військовою частиною НОМЕР_1 не виплачувалось, у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19.01.2015 року по 04.11.2017 року, підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (виключенні) зі складу військової частини - відсутні.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов`язку суд витребовує названі документи та матеріали, а якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів (частина 5 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За вказаних обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ПН НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ІК в ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення суду складений 01 липня 2026 року.

Суддя Е.О. Юрков