ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/5252/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Сіжук О.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання неправомірними дій щодо відмови у донарахуванні та доплати щорічної разової грошової допомоги до 24 серпня за 2024 рік; зобов`язання відповідача здійснити перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 24 серпня, як особі зі статусом “Учасник бойових дій”, у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, встановленого статтею 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” та провести відповідні виплати, з урахуванням виплаченої суми, за 2024 рік.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що є учасником бойових дій та має право на пільги, запроваджені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993. Зокрема, позивач вважає, що спірна грошова допомога мала бути виплачена йому в розмірі, визначеному статтею 13 Закону №3551-XII у редакції Закону України від 25.12.1998 №367-ХІV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто не менше п`яти мінімальних пенсій за віком, що вказує на порушення відповідачем права позивача на отримання допомоги в належному розмірі.
Ухвалою судді Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказавши про правомірність визначеного позивачу розміру щорічної разової грошової допомоги до Дня Незалежності України, що визначено Законом №3551-XII у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо разової грошової виплати ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань» №2983-IX від 20.03.2023. 
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду зупинено провадження у справі №600/5037/24-а до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у зразковій справі №440/14216/23.
Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про поновлення провадження у справі задоволено та поновлено провадження у справі.
Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено та визнавалося учасниками справи те, що позивач є учасником бойових дій, що підтверджується матеріалами справи.
30.08.2024 позивач звернувся до Пенсійного фонду України із зверненням, в якому просив нарахувати та виплатити невиплачену частину одноразової грошової допомоги до 24 серпня, як учаснику бойових дій, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – осіб з інвалідністю внаслідок війни за 2024 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.
Розглянувши вказане звернення, відповідач листом від 12.09.2024 №2400-1702-8/37482 повідомив позивача про те, що розмір вказаної вище допомоги визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет. Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2024 №369 учасники бойових дій мають право на виплату грошової допомоги до Дня незалежності України у 2024 році у розмірі 1000,00 грн, яку і було виплачено позивачеві.
Не погоджуючись із розміром щорічної разової грошової допомоги до 24 серпня, як особі зі статусом «Учасник бойових дій», позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначається Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 (далі - Закон №3551-XII).
Пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, а також особам з інвалідністю внаслідок війни встановлені статтями 12, 13 Закону №3551-XII. Зокрема, однією із таких пільг є виплата названим вище особам щорічної разової грошової виплати.
Зазначена норма зазнавала неодноразових змін та була предметом конституційного контролю в Конституційному Суді України.
Зокрема, Законом України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким передбачено, що окремі положення ряду законів України, в тому числі Закону № 3551-ХІІ, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, з огляду на наявні фінансові ресурси державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Внаслідок таких змін протягом 2014-2022 років Кабінет Міністрів України ухвалював постанови, якими визначались фіксовані розміри щорічної разової допомоги до 5 травня, яка підлягала виплаті.
Окремі з таких постанов були предметом судового оскарження і рішеннями судів у справах №640/9677/20 та №440/4157/21 були визнані протиправними та нечинними.
Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 (справа №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 26 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачала, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону №3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо разової грошової виплати ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань» №2983-IX від 20.03.2023 (далі - Закон №2983-IX), який набрав чинності 15.04.2023, частину п`яту статті 12 Закону №3551-XII викладено в такій редакції: «Щороку до Дня Незалежності України учасникам бойових дій виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».
Цим же Законом №2983-IX частину п`яту статті 13 Закону №3551-XII також викладено в новій редакції такого змісту: «Щороку до Дня Незалежності України особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова виплата у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України».
На момент виникнення спірних у даній справі відносин та на час судового розгляду цієї справи зазначені вище норми Закону №3551-XII (в редакції Закону №2983-IX) неконституційними не визнавалися та є чинними.
21.07.2023 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №754 «Деякі питання соціального захисту ветеранів війни та жертв нацистських переслідувань», якою затверджено, зокрема, Порядок здійснення у 2023 році разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».
Так, відповідно до пункту 3 цього Порядку грошова допомога виплачується до 24 серпня 2023 року в такому розмірі:
1) особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3100 гривень; II групи - 2900 гривень; III групи - 2700 гривень;
2) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності та колишнім неповнолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 18 років) в`язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися в зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 1000 гривень.
Аналогічні розміри разової грошової виплати до Дня Незалежності України у 2024 році визначені постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2024 №369 «Про встановлення розмірів разової грошової виплати до Дня Незалежності України, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», у 2024 році».
Поряд з цим, вирішуючи спір, суд з огляду на вимоги частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.05.2025 у справі №440/14216/23.
Так, визначаючи правову природу разової грошової виплати до Дня Незалежності України, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що фрагмент норм Закону №3551-XII в редакції Закону №2983-IX «у порядку та розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України в межах відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України» не є новелою у механізмі правового регулювання застосування згаданої виплати для ветеранів війни, тому є підстави для висновку, що разова грошова виплата до Дня Незалежності України не є зміненою (за умовами та підставами виплати) щорічною разовою грошовою допомогою до 5 травня. Такий правовий результат досягнуто шляхом безпосереднього внесення змін до спеціального Закону №3551-ХІІ, а не через внесення змін у бюджетне законодавство та надання відповідних повноважень Кабінету Міністрів України з метою подальшого ухвалення ним рішення щодо визначення розмірів соціальних гарантій.
Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за правовою природою грошову виплату до Дня Незалежності України не можна вважати новим видом соціального забезпечення для осіб з інвалідністю внаслідок війни, оскільки вона, хоча і відрізняється за назвою, порядком визначення розміру виплати, втім, по суті, є щорічною разовою грошовою допомогою певним суб`єктам - особам з інвалідністю внаслідок війни, а приурочення її виплати до іншої дати і зміна порядку визначення її розміру не змінюють її природи саме як одного з видів соціальної допомоги - періодичної, одноразової виплати (допомоги) за рахунок бюджетних коштів певному колу осіб.
Таким чином, шляхом прийняття відповідного закону (Закону №2983-IX) Верховна Рада України делегувала Кабінету Міністрів України право встановлювати порядок та визначати розмір разової грошової виплати учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, а також особам з інвалідністю внаслідок війни, яка здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, що узгоджується з повноваженнями уряду України, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України.
Водночас, вирішуючи спір у справі №440/14216/23, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 наголосила на питанні спроможності Держави України в умовах воєнного стану вносити зміни до спеціального законодавства про соціальний захист та гарантії ветеранів війни як особливої окремої категорії громадян, зокрема, шляхом визначення (зменшення) розміру щорічної разової грошової виплати до Дня Незалежності України.
Зокрема, взято до уваги факт запровадження з 24.02.2022 воєнного стану в Україні у зв`язку з повномасштабним вторгненням і зазначено, що відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Правовідносини щодо соціального захисту громадян регулюються статтею 46 Конституції України, що не передбачена частиною другою статті 64 Конституції України.
Відповідно, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, право соціального захисту, гарантоване статтею 46 Конституції України, може бути обмежено в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Спеціальним нормативним актом, який визначає зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, є Закон України від 12.05.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII).
Окремі особливості тимчасового обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у зв`язку з введенням воєнного стану визначені статтею 6 Закону №389-VIII, пунктом 5 частини першої якої передбачено, що в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Воєнний стан в Україні запроваджено Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», пунктом 3 якого визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що потрібні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону № 389-VIII.
Отже, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» не передбачено обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, визначених статтею 46 Конституції України, яка включає право громадян на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, та яка застосовується у поєднанні із статтею 17 Конституції України, якою визначаються гарантії соціального захисту для особливої категорії осіб, які захищали та захищають Батьківщину.
Так, відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Частину п`яту статті 17 Конституції України викладено так, що реалізація права на соціальний захист осіб, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей потребує якісного і ефективного законодавчого регулювання та запровадження механізмів забезпечення їх державної підтримки.
У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тимчасове обмеження окремих соціальних пільг (допомог) особам, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність та набули статусу ветеранів війни, а також членам їх сімей, у разі запровадження режиму воєнного стану, за умови додержання вимог пункту 5 частини першої статті 6 Закону № 389-VIII, може відбуватися за умови внесення змін до спеціального Закону №3551-ХІІ, який регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць.
Передбачена Законом №3551-XII щорічна разова грошова виплата не є основним грошовим забезпеченням, а є додатковою соціальною пільгою (виплатою), яка має разовий характер, є щорічною та поширюється на певне коло осіб.
Тобто зазначена разова грошова виплата не належить до складових конституційного права громадян на соціальний захист, визначених у пунктах 1-4 частини першої статті 46 Конституції України, які не можуть бути скасовані законом, а тому Верховна Рада України як єдиний законодавчий орган влади в Україні, з огляду на існуючі фінансово-економічні можливості, шляхом ухвалення законів може змінити умови та порядок виплати такої соціальної пільги за умови дотримання конституційних норм та принципів.
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що передбачена Законом №3551-ХІІ щорічна разова грошова виплата є видом державної допомоги в загальній системі соціального захисту населення. Така виплата має допоміжний та стимулюючий характер і надається з метою забезпечення створення належних умов для життєзабезпечення ветеранів війни, захисту їхніх інтересів відповідно до соціальної політики держави в цій сфері.
Однак, на думку Великої Палати Верховного Суду, оскільки нарахування разової грошової виплати встановлено законом і конкретно не визначено в Конституції України як складової права на соціальний захист, гарантованого статтею 46, то Верховна Рада України має певну свободу дій щодо законодавчого регулювання порядку надання цього виду державної допомоги.
У зв`язку з набранням чинності Законом №2983-IX починаючи з 15.04.2023 по-іншому врегульована процедура здійснення виплати, передбаченої Законом №3551-ХІІ, шляхом внесення змін до спеціального законодавства, яке регулює відносини забезпечення соціального захисту ветеранів війни та членів їх сімей, членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників та Захисниць, а не шляхом внесення змін до бюджетного законодавства з подальшим ухваленням Кабінетом Міністрів України рішення щодо визначення розмірів соціальних гарантій.
Аналізуючи наявність відповідних повноважень Кабінету Міністрів України, Велика Палата Верховного Суду вказала також і на те, що зміни в правовому регулюванні відбулися в умовах повномасштабного вторгнення, і делегування цих повноважень органу виконавчої влади забезпечує потрібну у цей період гнучкість, беручи до уваги надмірний фінансовий тягар на державу, який виник у зв`язку з необхідністю відсічі зовнішній агресії.
В умовах війни пріоритетним є спрямування обмежених фінансових ресурсів держави на фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які безпосередньо беруть участь у бойових діях (членів їхніх сімей), а відповідно, на захист суверенітету і територіальної цілісності України, а не на інші цілі, що може вплинути на збалансованість державного бюджету.
Отже, Кабінет Міністрів України може регулювати порядок та розміри соціальних виплат та допомоги на підставі наданого йому Верховною Радою України права встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги.
За таких обставин Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що зменшення розміру одноразової грошової виплати викликане об`єктивними причинами, а саме: прагненням збалансувати державний бюджет з метою належного фінансування Збройних Сил України та інших військових формувань, які своїми безпосередніми діями здійснюють захист суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України. Держава, базуючись на існуючих фінансово-економічних можливостях, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тож у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства.
Таким чином, оскільки визначена Законом №3551-ХІІ щорічна разова грошова виплата не передбачена в Конституції України, то на неї не поширюються й визначені статтею 22 Основного Закону України гарантії щодо заборони скасування чи звуження змісту та обсягу прав, передбачених, зокрема, у статті 46, а втручання держави у право позивача на мирне володіння своїм майном - щорічною разовою грошовою виплатою шляхом визначення Кабінетом Міністрів України її у меншому розмірі, ніж раніше, відповідає критерію законності.
Враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у справі №440/14216/23, оскільки передбачена Законом №3551-XII разова грошова виплата не є основним джерелом існування позивача, а є додатковою соціальною гарантією, і при цьому позивач не довів, що зменшення розміру такої виплати поставило його під загрозу нестачі коштів для існування або що його умови життя погіршилися настільки, що він ризикував опинитися нижче встановленого прожиткового рівня і був змушений нести надмірний індивідуальний тягар, з огляду на те, що втручання у право позивача на мирне володіння майном не порушило суті його соціальних прав, то суд приходить до висновку про те, що відповідач, виплативши позивачу спірну разову грошову виплату саме у розмірі 1000,00 грн, правомірно застосував положення Закону №3551-ХІІ в редакції Закону №2983-ІХ, який є чинним як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на час вирішення спору, та не визнавався неконституційним.
Отже, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначених законом. Чинне законодавство України не передбачає виплату позивачу разової грошової допомоги до Дня Незалежності України в розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.
Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 241 - 246, 250 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ). 
Відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (площа Центральна, 3, місто Чернівці, Чернівецька область, 58002, ідентифікаційний код юридичної особи 40329345).

Суддя Сіжук Ольга Володимирівна