КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6490/2026
Справа № 753/1723/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

03 червня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шаповалової К.В. в м. Київ 04 грудня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 09 серпня 2022 року у розмірі 156773,49 грн., що складається з 156773,49 грн. заборгованості за тілом кредиту, 0,00 грн. заборгованості за простроченими відсотками, а також судовий збір 2422,40 грн.
Позов мотивував тим, що 09 серпня 2022 року відповідач ознайомився з умовами кредитування та підписав паспорт кредиту, а також заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, погодивши наступні умови: тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 200000 грн. (п. 1.2 договору), тип кредитної карти: картка «Універсальна GOLD», строк кредитування: 12 місяців з пролонгацією (п. 1.2 договору), процентна ставка: 40 % річних (п. 1.3 договору), кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (п. 1.4 договору), розмір мінімального обов`язкового платежу: 5 % від заборгованості, але не менше ніж 100 грн. щомісячно, або 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн. щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення (п. 1.4 договору), проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 60 % (п. 1.5, 2.1.1.2.12 договору).
Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відповідач підписав власноруч на планшеті, що відповідає вимогам постанови НБУ від 13 грудня 2019 року № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України». На підставі укладеного договору відповідач отримав платіжний інструмент - кредитну картку № НОМЕР_1 , строк дії - 07/26, тип «Універсальна GOLD», користувався кредитним лімітом, відповідно до виписки по рахунку вчиняв операції, повертав використану суму кредитну ліміту та сплачував відсотки за користування кредитним лімітом, але припинив надавати своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості.
Згідно п. 2.1.1.3.5 договору сторони узгодили. що в разі порушення відповідачем зобов`язань з погашення заборгованості по кредиту протягом 180 днів з моменту виникнення таких порушень, терміном повернення кредиту встановлюється 180-й день з моменту порушення зобов`язань, і клієнт зобов`язаний повернути банку кредит, проценти за користування кредитом, неустойку та виконати інші зобов`язання за договором в повному обсязі.
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 23 грудня 2024 року має заборгованість 156773.49 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту.

В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив визнати недійсним договір про надання банківських послуг від 09 серпня 2022 року, укладений АТ КБ «ПриватБанк» із ОСОБА_1 у формі заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Позов мотивував тим, що зі змісту документів, що додаються до позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що договір про надання банківських послуг не відповідає приписам законодавства, що підтверджується відсутністю окремого додатку до кредитного договору з детальним розписом сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого має здійснюватися шляхом підсумовування всіх платежів, що позивач, як позичальник, мав здійснювати як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. При цьому, в порушення вимог закону, відсутній детальний виклад інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
Всупереч нормам Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 і встановленої ними обов`язкової для банків України методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит, які банки зобов`язані виконувати, детального переліку складових загальної вартості кредиту для позивача, як для споживача надано не було, а відтак і не було повідомлено позивача про реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Вказане може бути підтверджено в суді шляхом призначення відповідної фінансово-економічної експертизи.
Крім того, договір про надання банківських послуг не містить інформації про надання позивачу, як споживачу, іншої важливої інформації, яка впливає на абсолютне значення подорожчання для нього кредиту, в тому числі з зазначенням конкретних грошових сум, визначення тарифів та всі суми коштів, які позивач, як споживач має сплатити також й за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, обґрунтування вартості кожної із супутніх послуг та інші.
Також посилався на зміст ст. 230 ЦК України, п. 20 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вказував, що правочин вчинено під впливом обману.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року позов АТ КБ «ПриватБанк» частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 09 серпня 2022 року у розмірі 145005,03 грн., в решті позову відмовлено, компенсовано за рахунок держави на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 2240,56 грн., зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов задовольнити, а у первісному позові відмовити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що кредитний договір б/н від 09 серпня 2022 року був укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення, а тому безпідставно відмовив у задоволенні зустрічного позову.
Вказував, що представником АТ КБ «ПриватБанк» не були спростовані належними та допустимими доказами твердження ОСОБА_1 про те, що він не усвідомлював, що підписуючи 09 серпня 2022 року запропоновані працівниками банківської установи документи на планшеті, а не на папері, він підписує саме кредитний договір, оскільки він звернувся до відділення банку виключно для відкриття карткового рахунку для зарахування грошового забезпечення, яке буде перераховуватися йому військовою частиною, як військовослужбовцю, який проходить службу по мобілізації. Зазначав, що за відсутності вільного волевиявлення ОСОБА_1 на укладення саме кредитного договору суд першої інстанції при вирішенні спору проігнорував ст. 42 Конституції України та не застосував норму ст. 203 ЦК України.
Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на несправедливість умов кредитного договору б/н від 09 серпня 2022 року та не надав його умовам належної оцінки, не застосував приписів Закону України «Про захист прав споживачів», в той же час поклавши зміст цього договору в основу рішення в частині задоволення первісного позову АТ КБ «ПриватБанк».
Суд першої інстанції не взяв до уваги факт відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів усвідомленого укладення ОСОБА_1 кредитного договору, належність підпису у наданих банком роздруківках копій електронних документів: заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та паспорту споживчого кредиту саме ОСОБА_1 належним чином не перевірив.
Вказував, що суд першої інстанції неправильно витлумачив в мотивувальній частині рішення факт внесення ОСОБА_1 сум на погашення кредиту як нібито усвідомлене укладення ним кредитного договору. При цьому суд не надав оцінки тим обставинам, що момент усвідомлення того, що між ним та банком існують саме кредитні правовідносини, настав для ОСОБА_1 не в день оформлення кредитного договору від 09 серпня 2022 року, а пізніше і не з інформації, отриманої від працівників банку, а від побратимів по службі. А те, що у нього наявна якась заборгованість перед банком, ОСОБА_1 дізнався лише в жовтні 2024 року із телефонних дзвінків осіб, які представлялися працівниками банку. Доказів на спростування цих обставин представником АТ КБ «ПриватБанк» не було надано, в матеріалах справи вони відсутні, а тому у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку про усвідомлення укладення ОСОБА_1 саме кредитного договору.
При цьому, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову та частково задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції не врахував правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 в тій частині, що «Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 жовтня 2018 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 березня 2020 року), тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із ОСОБА_1 кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин»;
від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20-ц в тій частині, що «Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений», а також «З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19, яку суди попередніх інстанцій вірно застосували. Посилання касаційної скарги на Паспорт споживчого кредиту, який за доводами банку містить основні умови кредитування, то він не може бути підставою для повного задоволення позову, оскільки термін «Паспорт споживчого кредиту» випливає зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які ОСОБА_1 не підписані, а зазначені у цьому Паспорті споживчого кредиту (а. с. 31 на звороті, 32) процентна ставка та інші штрафні санкції за порушення умов договору не містять підпису позичальника, а тому не можуть свідчити про узгодження цих умов кредитного договору між сторонами, що вимагає положення статей 3, 627 ЦК України, так як підпис позичальника міститься лише на початку, де зазначені інформаційні дані».
Підсумовував, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову та про часткове задоволення первісного позову не ґрунтується на фактичних обставинах та нормах права, що підлягали застосуванню, але не були застосовані судом, ухвалене без урахування правових позицій Верховного Суду, а тому є незаконним та підглядає скасуванню.
Вказував, що фактично перекручуючи обставини взаємовідносини між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» на користь останнього, суд першої інстанції також безпідставно послався як на належний доказ існування кредитних правовідносин та стан розрахунків між їх учасниками на надану банком виписку щодо руху коштів. При цьому суд першої інстанції відхилився від правових позицій, що були неодноразово висловлені Верховним Судом у своїх рішеннях. Так, у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що «Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі».
Аналогічна правова позиція щодо первинних документів застосована і в постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц та від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, від 29 січня 2020 року у справі № 755/18920/18.
Отже, позиція Верховного Суду полягає у необхідності доведення перерахування коштів та розміру заборгованості виключно первинними документами. Однак представником АТ КБ «ПриватБанк» не було додано до справи навіть на вимогу суду першої інстанції жодних первинних документів, які б свідчили про розмір заборгованості ОСОБА_1 , а крім того, визначаючи суму стягнення, суд взагалі послався лише на слова представника банку в судовому засіданні 20 листопада 2025 року. 
При цьому суд залишив без задоволення клопотання ОСОБА_1 про призначення судової фінансово-економічної експертизи, чим фактично позбавив його можливості довести належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався у своїх заявах по суті.
Зважаючи на цю обставину, вважав за необхідне просити суд апеляційної інстанції про призначення судової фінансово-економічної експертизи за наявними у справі доказами вже на етапі апеляційного провадження.

Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказував, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та надано належну оцінку правовідносинам, які склалися між сторонами, наводив спростування доводів апеляційної скарги щодо неналежності форми укладеного договору, щодо необхідності застосування постанов Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20, щодо порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору, щодо неправильного витлумачення судом першої інстанції факту внесення ОСОБА_1 коштів на погашення кредиту як усвідомлення укладення кредитного договору.
Заперечував проти задоволення клопотання про призначення експертизи, вказуючи, що у справі умови призначення експертизи відсутні, адже предметом спору є стягнення боргу лише по тілу кредиту, всі нараховані відсотки списані, нові не нараховуються, а відповідачем не зазначено, що, на його думку, в розрахунку боргу є невірним, що потребує перевірки, чи які платежі могли бути не зараховані.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

Оскільки до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучене клопотання про призначення експертизи, дане клопотання підлягає вирішенню під час підготовки справи до апеляційного розгляду відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦПК України.

ОСОБА_1 , мотивуючи клопотання про призначення експертизи, зазначав, що зі змісту документів, які додаються до позовної заяви, вбачається, що спеціальним нормам матеріального права договір не відповідає, оскільки відсутній окремий додаток до кредитного договору з детальним розписом сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки і абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого має здійснюватися шляхом підсумовування всіх платежів, що позивач, як позичальник, мав здійснювати як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту. При цьому, в порушення вимог закону, відсутній детальний виклад інформації про сукупну вартість кредиту за кожним платіжним періодом.
Всупереч нормам Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 і встановленої ними обов`язкової для банків України методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит, які банки зобов`язані виконувати, детального переліку складових загальної вартості кредиту для позивача, як для споживача надано не було, а відтак і не було повідомлено позивача про реальну процентну ставку і абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).
Вказував, що встановлення вказаних обставин має важливе значення для дотримання принципу повноти, об`єктивності і всебічності судового розгляду. В свою чергу, визначення порядку практичного застосування норм бухгалтерської звітності та обліку безумовно потребує спеціальних знань в галузі кредитних, фінансових та бухгалтерських правовідносин, якими ні суд, ні сторони не володіють. Вказані знання відносяться до спеціалізованої галузі та зокрема потребують, щоб особа була обізнана зі спеціальними нормами, правилами та стандартами. Суд не має спеціальної економічної освіти, а відтак позбавлений можливості самостійно дійти певних висновків, для яких потрібні спеціальні знання, зокрема які стосуються обрахування та визначення реальної процентної ставки за кредитом, яка вираховується з застосуванням багатьох чинників та за спеціальними формулами. Також суд не володіє спеціальними знаннями у галузі практичного застосування Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, здійснення коригуючих проводок, дебетування доходів та витрат, не має спеціальних знань щодо здійснення відповідних проводок згідно Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України тощо.
На підставі вищевикладеного просив призначити в справі судову фінансово-економічну експертизу, виконання якої доручити спеціалістам КНДІСЕ, на вирішення якої поставити такі питання: 1. Чи відповідають дійсності та базовим умовам кредитування обраховані та вказані у Заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 09 серпня 2022 року (надалі Договір), укладений АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_1 дані щодо реальної процентної ставки, загальної кінцевої вартості кредиту, в визначений та запропонований банком споживачу сумі, вказаним у зазначеному вище Договорі, та щодо абсолютного значення подорожчання для позичальника кредиту в розрізі усіх його елементів (щомісячним платежам по тілу кредиту, платежам за нарахованими процентами, загального розміру усіх платежів як у їх сукупності. так й за кожний платіжний період, вартості усіх супутніх витрат як і на користь банку, так й на користь третіх осіб) та який з урахуванням цього є дійсний розмір щомісячного платежу позичальника за вказаним кредитним договором по тілу кредиту та про процентам? 2. Чи є правильним документальне оформлення банком операцій повноти та правильності щодо визначення відсотків та сум заборгованості позичальника в розрізі усіх її складових частин, а також кінцевої загальної вартості кредиту реальної ефективної процентної ставки та чи є достовірними ці дані з урахуванням вимог що діють в галузі бухгалтерського обліку, фінансів та кредиту, що регламентують порядок надання інформації споживачу, здійснення відповідних проводок та їх відображення в бухгалтерському обліку та звітності банку? 3. Чи відповідає дійсності надана банком до укладання кредитного договору позичальнику інформація щодо абсолютного значення подорожчання для позичальника кінцевої сукупної вартості кредиту, а також щодо реальної ефективної процентної ставка за вказаним вище кредитним договором? 4. Яка є дійсною реальна ефективна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання для позичальника кредиту за вказаним вище кредитним договором? 5. Чи відповідає щомісячний платіж у визначеній банком та вказаній в кредитному договорі сумі базовим умовам кредитування при визначеній вказаним кредитним договором відсотковій ставці? 6. Чи відповідає з урахуванням цього надана банком позичальнику інформація вимогам, діючим в галузі фінансів та кредиту, встановленим Правилам розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затвердженим постановою Правління НБУ від 08 червня 2017 року № 49 і встановленої ними обов`язкової для банків України Методики розрахунку загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договорами про споживчий кредит?

Апеляційний суд враховує, що аналогічне клопотання було подано ОСОБА_1 до суду першої інстанції 23 лютого 2025 року і було розглянуто судом.

Так, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 жовтня 2025 року клопотання про призначення фінансово-економічної експертизи залишено без задоволення, оскільки в заяві представника відповідача за первісним позовом про призначення фінансово-економічної експертизи щодо дослідження документів фінансово-кредитних операцій не обґрунтовано необхідності проведення судової експертизи з урахуванням поставлених представником відповідача питань з огляду на підстави та предмет як первісного так і зустрічного позовів, який стосується стягнення заборгованості за кредитним договором та визнання недійсним договору, а також враховуючи позицію відповідача щодо того, що він неусвідомлено підписав кредитний договір, йому були нав`язані кредитні умови, проте він користувався кредитною карткою та наразі повертає по ній кошти позивачу.
На підставі викладеного, суд першої інстанції вважав, що клопотання про призначення експертизи необґрунтованим, недоведеним, не переконливим для суду, призначення такої експертизи лише затягне розгляд справи, тому у задоволенні клопотання про проведення у справі судової фінансово-економічної експертизи суд вважає необхідним відмовити.

Таким чином, клопотання про призначення експертизи розглянуто судом і вмотивовано відхилене, підстав для повторного його розгляду апеляційний суд не вбачає.

Крім того, застосування норм права, оцінка доказів є прерогативою лише суду, а не експерта. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору, а не лише виключно експертним шляхом. Суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною (правові висновки Верховного Суду в постанові від 09 лютого 2021 року в справі № 303/2723/17, від 03 липня 2019 року в справі № 204/2217/16-ц, від 04 серпня 2021 року в справі № 638/20120/16).

Також, враховуючи, що відповідно до ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи, в клопотанні про призначення експертизи заявником не обґрунтовано, що позбавляло його можливості надати контррозрахунок, в тому числі здійснений відповідним експертом на замовлення ОСОБА_1 відповідно до вимог ч. 3 ст. 102 ЦПК України.

Крім того, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Призначення судової експертизи, як процесуальної дії суду, яка у будь-якому випадку збільшує строк розгляду справи, що може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів учасників справи, має бути обґрунтованим.

Враховуючи наведене, відповідачем не обґрунтовано, а апеляційний суд не вбачає дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, оскільки у справі наявні розрахунки заборгованості, надані АТ КБ «ПриватБанк», та виписка з рахунку, їх дослідження не потребує спеціальних знань, необхідних у сфері іншій, ніж право, що дає можливість суду перевірити їх простим математичним шляхом.

В судове засідання з`явилася представник АТ КБ «ПриватБанк» Хитрова Л.В., яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, від його представника ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із зайнятістю в іншій справі, яка була призначена до розгляду раніше. 
Апеляційний суд враховує, що представником позивача таким чином надано перевагу участі в розгляді іншої справи, і що судовий розгляд 29 квітня 2026 року вже відкладався. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд приймає до уваги, що в апеляційній скарзі вже викладені всі доводи позивача щодо підстав скасування рішення, відтак відсутність представника позивача під час розгляду апеляційної скарги жодним чином не порушує його процесуальні права.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи наведене, оскільки сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи, а також з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк, апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності відповідача та його представника.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір № б/н від 09 серпня 2022 року був укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України, з дотриманням вимог щодо його укладення, відтак відсутні підстави для задоволення позову про визнання його недійсним.
Частково задовольняючи первісний позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із доведеного факту отримання відповідачем кредитних коштів у позивача, користування вказаними коштами та наявність непогашеної заборгованості. Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за договором б/н від 09 серпня 2022 року підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 145005,03 грн. з урахуванням сум, внесених відповідачем на погашення заборгованості після відкриття провадження у справі.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 09 серпня 2022 року власноручно на планшеті підписав заяву № б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, у якій зазначено опис фінансової послуги - «Відкриття та обслуговування поточного рахунку, споживче кредитування», наведено запевнення клієнта в тому, що він діє на підставі власного волевиявлення, згідно зі ст. 634 ЦК України, підписанням цієї заяви приєднується до розділу «Загальні положення» підрозділів «Кредитні картки», «Поточні рахунки», «Використання картки», «Віддалені канали обслуговування», «Оплата частинами та Миттєва розстрочка» Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання цієї заяви, які разом становлять змішаний договір: договір банківського рахунка та Генеральний кредитний договір в частині надання споживчих кредитів «Кредитна картка», «Оплата частинами», «Миттєва розстрочка», приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому договорі, та зобов`язується їх належним чином виконувати (а. с. 54 - 76 т. 1).
У заяві наведено істотні умови договору «Кредитні картки», а саме тип кредиту - відновлювана кредитна лінія, сума/ліміт кредиту: розмір кредитного ліміту не перевищує 200000 грн. для карт «Універсальна GOLD», строк кредитування: 12 місяців з пролонгацією, мета отримання кредиту: споживчі цілі, спосіб та строк надання кредиту: безготівковим шляхом.
Наведено інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача: 40,8 % для карт «Універсальна GOLD», тип процентної ставки - фіксована, платежі за супровідні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору, на місяць: щомісячна комісія за обслуговування Золотої картки - 20 грн., наведено загальні витрати за кредитом за умови здійснення розрахунків з використанням платіжної картки та користування коштами в межах пільгового періоду, а також за умови здійснення розрахунків з використанням платіжної картки та користування коштами поза межами пільгового періоду і погашенню кредиту мінімальними щомісячними платежами; орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі), за умови здійснення розрахунків з використанням платіжної картки та користування коштами в межах пільгового періоду, а також за умови здійснення розрахунків з використанням платіжної картки та користування коштами поза межами пільгового періоду і погашенню кредиту мінімальними щомісячними платежами; застереження щодо наведених обчислень реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача як репрезентативних; порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення; наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань у вигляді штрафів та пені; процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту. відсотків річних: 81,6 % для карт «Універсальна GOLD»; інші платежі.
Роз`яснено, що клієнт має право відмовитися від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів у порядку та на умовах, визначених Законом України «Про споживче кредитування» та має право достроково повернути споживчий кредит без будь-якої додаткової плати, пов`язаної з достроковим поверненням.

Крім того, 09 серпня 2022 року ОСОБА_1 підписав паспорт споживчого кредиту, в якому зазначено умови кредитування з урахуванням побажань споживача: тип кредиту відновлювана кредитна лінія шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці, ліміт кредиту 200000 грн. для карт «Універсальна GOLD», строк договору та строк кредитування - 12 місяців з пролонгацією, пільговий період до 55 днів, мета отримання кредиту споживчі потреби, спосіб та строк надання кредиту - безготівковим шляхом на картковий рахунок; наведено інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача: процентна ставка у пільговий період 0,00001 % річних, поза межами пільгового періоду 40,08 % для карт «Універсальна GOLD», тип процентної ставки фіксована, наведено розрахунок орієнтовної загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки, загальні витрати за кредитом, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у тому числі тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі); порядок повернення кредиту, додаткова інформація, інші важливі правові аспекти. Також своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за договором (а. с. 77 - 85 т. 1).

На а. с. 48 - 53 т. 1 наявна виписка з рахунку АТ КБ «ПриватБанк» за договором б/н за період з 01 серпня 2022 року по 23 грудня 2024 року, клієнт ОСОБА_1 , баланс на початок період 0, усього витрат 372564,15 грн., усього надходжень 215790,66 грн., баланс на кінець період -156773,49 грн.

ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи на підтвердження здійснених платежів скріншоти з екрану смартфону про перерахування на користь АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів, а також копії платіжних інструкцій, з яких вбачається таке перерахування: 16 жовтня 2024 року в розмірі 3000 грн., 15 листопада 2024 року в розмірі 2777,17 грн., 14 грудня 2024 року в розмірі 2777,91 грн., 17 січня 2025 року в розмірі 2281,40 грн., 15 березня 2025 року в розмірі 4454,78 грн., 15 квітня 2025 року в розмірі 1032,28 грн. (а. с. 237 - 242 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Умови кредитного договору, на яких укладають двосторонні правочини з відповідачем, є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що договір у формі заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідач підписав власноруч на планшеті, що відповідає вимогам п. 3 постанови НБУ від 13 грудня 2019 року № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України», чинної на момент укладення договору. 

Договір про надання банківських послуг за своєю правовою природою є змішаним договором та включає в себе, в тому числі, умови договору банківського рахунку з використанням електронного платіжного засобу та договору кредитування карткового рахунку, який є підставою для відкриття карткових/поточних рахунків клієнтам банку та видачі до них платіжних/кредитних карток, а також видачу кредитних коштів.

Вказаний договір у формі заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг містить в собі всі істотні умови кредитування, а саме тип кредиту та розмір кредитного ліміту: відновлювана кредитна лінія до 200000 грн. (п. 1.2 договору), тип кредитної карти: картка «Універсальна GOLD», строк кредитування: 12 місяців з пролонгацією (п. 1.2 договору), процентна ставка: 40 % річних (п. 1.3 договору), кількість та розмір платежів, періодичність: сплата мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту (п. 1.4 договору), розмір мінімального обов`язкового платежу: 5 % від заборгованості, але не менше ніж 100 грн. щомісячно, або 10 % від заборгованості, але не менше 100 грн. щомісячно - у разі прострочки, починаючи з другого місяця прострочення (п. 1.4 договору), проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 60 % (п. 1.5, 2.1.1.2.12 договору).

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20-ц, відхиляються апеляційним судом, враховуючи, що правові позиції, викладені у наведених постановах, стосуються інших обставин справи, оскільки анкети-заяви, які були предметом оцінки судів у цих справах, дійсно не містили всіх істотних умов кредитування. Натомість, в даному випадку 09 серпня 2022 року ОСОБА_1 підписано два документи - паспорт споживчого кредиту з метою переддоговірної роботи з клієнтом банку та заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яка є формою в тому числі кредитного договору та містить усі істотні умови кредитування.
Отже, позиції Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_4 у апеляційній скарзі, не є релевантними для спірних правовідносин.

Згідно вказаної заяви від 09 серпня 2022 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок, видано до нього кредитну картку № НОМЕР_1 та встановлено кредитний ліміт на рахунок.

Укладення договору у формі заяви не суперечить ст. 207 ЦК України щодо його письмовій формі, а також внутрішній волі ані позивача, ані відповідача, які після укладення договору вчиняли дії щодо його схвалення.

Впродовж строку користування кредитною карткою ОСОБА_4 не заперечувалось проведення операцій, відображених у виписці, і жодних звернень з приводу форми договору до банку від ОСОБА_1 не надходило, оскільки докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року в справі № 153/1334/16-ц про те, що виконання кредитного договору може свідчити про визнання договірних правовідносин.

Крім того, відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. 

Проте цим правом ОСОБА_4 на свій розсуд не скористався, не відмовився від отримання кредитних коштів, порядку їх використання та повернення, які були запропоновані на умовах банку.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не звернув уваги на несправедливість умов кредитного договору б/н від 09 серпня 2022 року та не надав його умовам належної оцінки, не застосував приписів Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, що він був обмежений у праві вибору умов кредитування, або що передбаченим договором умовами виключається чи обмежується відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або наявні інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася, і що він, виходячи зі своїх інтересів, не прийняв би цих умов за наявності у нього можливості брати участь у визначенні умов договору.
При цьому безпосередньо перед укладенням кредитного договору сторони також підписали паспорт споживчого кредиту від 09 серпня 2022 року, який надано разом з позовом і який містить наступну інформацію: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений - споживчі потреби, тип кредиту, спосіб та строк надання кредиту, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, порядок повернення кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не перевірив належність підпису у договорі ОСОБА_1 , відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки у зустрічному позові ОСОБА_1 не зазначав таких підстав визнання договору недійсним, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Суд першої інстанції вірно визначився з тим, що при зверненні із зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 вказав, що насправді не розумів, що він підписує саме кредитний договір, оскільки послугами банку користувався із метою отримання картки для надходжень заробітної плати, однак при цьому ОСОБА_1 не заперечував, що користувався кредитними коштами для власних потреб і наразі має намір погасити наявну заборгованість.

Суд першої інстанції вмотивовано відхилив твердження ОСОБА_1 про те, що йому, як споживачу, не була надана інформація, яка стосується суті наданих фінансових послуг, зазначивши, що він користувався кредитними коштами, про що також не заперечує, та не звертався до банку з метою надання інформації по тарифам.

Відхиляючи доводи ОСОБА_1 , що він не усвідомлював, що підписує, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним, суд першої інстанції доречно зауважив, що ОСОБА_1 є повнолітньою, освіченою людиною, а отже перед тим, як поставити підпис під певним документом має усвідомлювати, що зі змістом такого документа необхідно попередньо ознайомитись. Доказів того, що представники АТ КБ «Приватбанк» не давали можливості йому ознайомитись із текстом документу, чи примушували до підпису, суду надано не було.

Крім того, як вбачається з наданої банківської виписки та не заперечується позивачем за зустрічним позовом, ОСОБА_1 тривалий час усвідомлено користувався кредитною карткою, а отже не міг не розуміти, що це кредитні кошти, які необхідно повертати, і що такі кошти не є його заробітною платою.

Також апеляційний суд враховує, що на зазначений рахунок зарахування як заробітної плати, так і військового забезпечення не здійснювалось, оскільки ОСОБА_1 мав для цього окремий рахунок, що підтверджується як змістом виписки з рахунку, у якій відсутні відповідні операції, так і змістом самого позову.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд не надав оцінки тим обставинам, що момент усвідомлення того, що між ним та банком існують саме кредитні правовідносини, настав для ОСОБА_1 не в день оформлення кредитного договору від 09 серпня 2022 року, а пізніше і не з інформації, отриманої від працівників банку, а від побратимів по службі, з огляду на те, що зобов`язання клієнта з повернення кредитних коштів настає лише в момент використання кредитного ліміту і залежить тільки від волевиявлення клієнта, який самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту, і саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальника. Саме по собі встановлення кредитного ліміту без його використання позичальником жодних правових наслідків для сторін не створює. 

Таким чином, ОСОБА_1 на власний розсуд вирішував, чи використовувати наданий йому кредитний ліміт, чи утриматися від його використання, і ключовим моментом є дії з ініціювання платіжної операції за рахунок не власних, а кредитних коштів, що становить собою операцію з кредитування рахунку у відповідності до ст. 1069 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 відкривав рахунок лише для зарахування військового забезпечення і не мав наміру укладати кредитний договір, не ґрунтується на дійсних обставинах та доказах, наявних в матеріалах справи.

Судом першої інстанції звернуто увагу, що відсотки за користування кредитними коштами позивачу не нараховувались, оскільки він є військовослужбовцем, а списані були повернуті, що підтверджується банківською випискою.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що кредитний договір № б/н від 09 серпня 2022 року, був укладений у спосіб, визначений чинним законодавством України, з дотриманням вимог щодо його укладення, відтак відсутні підстави для задоволення позову про визнання його недійсним.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
З положень частини першої статті 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Апеляційний суд враховує, що кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Виходячи із правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
У свою чергу позичальник наділений правом заперечувати як укладення кредитного договору, так і факт отримання коштів. Проте, у разі твердження про повне чи часткове виконання зобов`язання, позичальник повинен підтвердити це належними доказами, які свідчать про своєчасне повернення суми кредиту та сплату нарахованих відсотків.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, суд першої інстанції встановив, що банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межі встановленого кредитного ліміту, а відповідач зобов`язувався повернути кредитні кошти в строки та обсязі, визначені умовами договору.

Судом першої інстанції враховано, що відповідач не заперечував факту отримання кредитної картки та користування нею, крім того, факт користування кредитними коштами підтверджується випискою щодо руху коштів, з якої вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами для особистих потреб, знімав готівкові кошти та здійснював поповнення через термінали самообслуговування.

З долученої до матеріалів справи виписки по рахунку вбачається, що кредитним лімітом ОСОБА_1 користувався, починаючи з середини 2022 року, допоки заборгованість за такою формою кредиту не стала простроченою, і користування кредитним лімітом тривалий час свідчить про усвідомлений вибір ОСОБА_1 .

При цьому банківські виписки з рахунків є належними, допустимими і достатніми доказами в розумінні ст. 76, 77, 78 ЦПК України, що підтверджують факт здійснення операцій клієнтом, в тому числі і за рахунок кредитних коштів.

Відтак, для підтвердження встановлення банком кредитного ліміту на картковий рахунок ОСОБА_1 , розміру кредитного ліміту та факту його використання позичальником шляхом проведення ряду операцій по картці, виписка є належним та допустимим доказом по справі, як первинний документ, який складається у вигляді електронних записів, роздрукований на паперовому носії.

Надана виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку ОСОБА_1 : баланс станом на дату отримання картки, всі операції за картковим рахунком з зазначенням дати проведення операції та зазначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведення операції. З виписки прослідковується номер картки, якою користувався ОСОБА_1 , та період, протягом якого ним використовувався кредитний ліміт.

Таким чином, надана банком виписка за картковим рахунком ОСОБА_1 підтверджує обставини видачі кредиту, його розміру, а також заборгованість за кредитом, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано позичальником. 

Апеляційний суд враховує, що правові висновки щодо належності як доказів виписки по картковому рахунку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18, від 15 січня 2025 року у справі № 753/16762/15, та відхиляє помилкові доводи апеляційної скарги, що представником АТ КБ «ПриватБанк» не було додано до справи навіть на вимогу суду першої інстанції жодних первинних документів, які б свідчили про розмір заборгованості ОСОБА_1 .

Зважаючи на викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновками першої інстанції про доведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів у позивача, користування вказаними коштами та наявність непогашеної заборгованості.

Під час розгляду справи судом першої інстанції представник позивача зауважив, що наразі заборгованість відповідача становить 145005,03 грн., та просив суд це врахувати при ухваленні рішення у справі. Крім того, за повідомленням представника позивача, відповідач 18 листопада 2025 року вніс на рахунок погашення кредитної заборгованості ще 1000 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за договором б/н від 09 серпня 2022 року підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у розмірі 145 005, 03 грн.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з судовим рішенням та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 04 червня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.