Справа № 173/2855/25
Провадження №2/173/371/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
08 червня 2026 року  м. Верхньодніпровськ
Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі
головуючого судді      Кожевник О.А.
за участю секретаря судового засідання   Голованьової К.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Крушинська Антоніна Андріївна до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Верхівцевської міської ради про позбавлення батьківських прав
ВСТАНОВИВ:
До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Крушинська Антоніна Андріївна до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Верхівцевської міської ради про позбавлення батьківських прав.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У зв`язку з тим, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося та фактично є припиненим, 27 грудня 2022 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення суду про розірвання шлюбу.
Після припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_2  сторони не дійшли згоди щодо порядку та розміру участі Відповідача у матеріальному забезпеченні дитини. 
Рішенням Верхньодніпровського районного судуДніпропетровської області від 11 травня 2023 року стягнено із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  аліменти на утримання спільної дитини Литкіна ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, як зазначає позивач, відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує.
Після розірвання шлюбу між сторонами, дитина залишилась проживати з матір`ю. За доводами позивача відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в школі, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, а також не сплачує аліменти. Всі питання щодо виховання сина вирішуються матір`ю дитини, ОСОБА_1 .
Метою позбавлення батьківських прав позивач зазначає повне та всебічне забезпечення прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Кожевник О.А.
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А від 17 жовтня 2025 року прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче засідання.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області 06 січня 2026 року клопотання представника позивача, адвоката Крушинської Антоніни Андріївни про витребування додаткових доказів за позовом ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Крушинська Антоніна Андріївна до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Верхівцевської міської ради про позбавлення батьківських прав задоволено.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду справи по суті.
У судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Від представника позивача та представника третьої особи, кожного окремо, надійшли заяви про розгляд справи без їх участі. У своїй заяві представник позивача просила позовні вимоги, на яких наполягала, задовольнити.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. 
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. 
Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. 
Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, доходить таких висновків.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
07 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що виконавчим комітетом Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 39, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 .
Від шлюбу сторони мають малолітню дитину –  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження, в якій батьками дитини записано ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .
27 грудня 2022 року рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб, зареєстрований 07 жовтня 2017 року виконавчим комітетом Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 39, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано, про що свідчить копія відповідного рішення. 
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2023 позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Крушинська Антоніна Андріївна до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено. Стягнено з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% від встановленого Законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 27 березня 2023 року і до повноліття дитини.
Судом встановлено, що позивач разом зі своїм малолітнім сином – ОСОБА_8 проживає в Бад-Емсталь, округ Кассель, Німеччина, що підтверджується перекладеною та українську мову та нотаріально завіреною копією довідки про реєстрацію місця проживання та копією договору оренди квартири.
До матеріалів справи позивачем також долучено копію листа від спортивного клубу, яким підтверджується факт відвідування ОСОБА_7 спортивного клубу Balhorn 1919 e.V.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини.
Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 Постанови визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.
Судом встановлено, що сторони на даний час проживають окремо, малолітній ОСОБА_7 проживає за кордоном, разом з матір`ю, яку призначено отримувачем аліментів на малолітню дитину, які за доводами позивача вона не отримує. 
При цьому суд зазначає, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на змагальності та диспозитивності, що включає в себе факт доказування кожного доводу без обов`язку суду самостійно збирати докази. Однак, позивачем не долучено до матеріалів справи факту заборгованості відповідача зі сплати аліментів. 
Також варто зазначити, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується лише у виняткових випадках і має бути належно обґрунтованим. Такий крок повинен базуватися на беззаперечних, належних і допустимих доказах систематичного невиконання батьківських обов`язків, свідомого ухилення від їх виконання або поведінки, що завдає шкоди інтересам дитини. Йдеться не про поодинокі випадки чи тимчасові труднощі, а про тривалу, винну поведінку, яка свідчить про неспроможність або небажання батьків виконувати свої обов`язки.
Позбавлення батьківських прав без належних правових підстав і достатньої доказової бази може порушувати права та інтереси дитини, спричиняти негативні наслідки для її психічного стану, розрив емоційних зв`язків із батьками та негативно впливати на її подальший розвиток і соціальну адаптацію.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
На виконання ухвали суду органом опіки та піклування Верхівцевської міської ради надано висновок про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Так, 19 грудня 2025 року начальником Служби у справах дітей Верхівцевської міської ради Богун Мариною Володимирівною, та спеціалістом І категорії Служби у справах дітей Верхівцевської міської ради Качуєвською Іриною Григорівною, обстежено умови проживання громадянина ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , яка була вказана в позовній заяві. З даного обстеження встановлено, що за вказаною адресою мешкає громадянка ОСОБА_9 , яка повідомила, що в цьому помешканні мешкає вже більше року, а громадянина ОСОБА_2 ніколи не бачила. 
Так, як громадянин ОСОБА_2 , не був присутній на засіданні міської комісії з питань захисту прав дитини 21 січня 2026 року № 2 і його місце проживання невідомо, то на вказаному засіданні неможливо прийняти правильне об`єктивне рішення.
Відповідно до зазначеного висновку, орган опіки та піклування Верхівцевської міської ради вважає покластися на розсуд суду щодо позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суд зазначає, що умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Водночас, позивачем та його представником не доведено, що поведінка відповідача стосовно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).
Суд звертає увагу, що подані матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували обставини, на які посилається позивач, зокрема щодо невиконання відповідачем батьківських обов`язків та свідомого ухилення від їх виконання, як і не знайшли своє підтвердження вказані обставини у судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є не обґрунтованими, не підтверджуються належними доказами та не несуть в собі мети кращих інтересів дитини, а тому заявлений позов задоволенню не підлягає.
Згідно з п. 2 п. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача. 
Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 49, 76, 206, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , представник позивача, адвокат Крушинська Антоніна Андріївна до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Верхівцевської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя          О.А. Кожевник