ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 522/15011/20
провадження № 61-10175св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року під головуванням судді Науменко А. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2024 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Сегеди С. М., Дришлюка А. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та витрат на проведення ремонтних робіт,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь:
- заборгованість за договором позики у розмірі 55 000 дол. США;
- річні відсотки за договором позики у сумі 6 600 дол. США;
- майнову шкоду у розмірі 160 000 грн у якості витрат на проведення ремонтних робіт у квартирі АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог вказував, що 31 серпня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, на виконання умов якого позивач передав відповідачу у борг 55 000 дол. США. На підтвердження укладення договору позики відповідач, як позичальник, надала розписку від 31 серпня 2017 року. У встановлений строк до 01 вересня 2019 року відповідач не повернула грошові кошти, чим порушила свої договірні зобов`язання.
Також позивач проживав разом із відповідачем та за власні кошти здійснив ремонтні роботи на суму 160 000 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Приморський районний суд м. Одеси заочним рішенням від 15 лютого 2021 року позов задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 грошові кошти на користь ОСОБА_1 у розмірі 56 672,60 дол. США, що складається з суми основного боргу у розмірі 55 000 дол. США та 3 % річних у розмірі 1 672,60 дол. США.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Судове рішення мотивовано тим, що позивач надав відповідачу грошові кошти, однак відповідач станом на день розгляду справи взяті на себе зобов`язання за договором позики від 31 серпня 2017 року належним чином не виконала.
Разом з тим, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження оплати ремонтних робіт у квартирі, що належить відповідачу.
Приморський районний суд м. Одеси ухвалою від 26 січня 2022 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 15 лютого 2021 року задовольнив.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2021 року скасував та призначив справу до судового розгляду в спрощеному позовному провадженні.
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 02 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що копія розписки ОСОБА_2 від 31 серпня 2017 року, що міститься в матеріалах справи про отримання в борг у ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 55 000 дол. США у строк до 01 вересня 2019 року не може бути визнана письмовою формою правочину, оскільки підписання розписки обома сторонами не підтверджено позивачем пред`явленням оригіналу в судовому засіданні.
Враховуючи процесуальну поведінку позивача під час розгляду справи після скасування заочного рішення у справі, суд встановив, що позивач не надав єдиний належний та допустимий доказ отримання відповідачем позики у позивача.
Також позивач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження оплати ремонтних робіт у квартирі, що належить відповідачу на суму 160 000 грн.
Одеський апеляційний суд постановою від 05 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року залишив без змін.
Апеляційний суд виходив з того, що доказів, які б підтверджували укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики у письмовій формі, не надано, а відтак, відсутні правові підстави стверджувати, що між сторонами укладений договір позики грошових коштів на підставі розписки.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року клопотання ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Зокрема, зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду оригінал розписки від 31 серпня 2017 року для вирішення поставлених перед експертом питань.
Проте, ОСОБА_1 ухилився від надання оригіналу спірної розписки та, відповідно, проведення експертизи задля встановлення всіх обставин справи, а тому суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Відсутність оригіналу розписки від 31 серпня 2017 під час розгляду судової справи унеможливлює фактично проведення експертизи навіть за її оплати.
Також позивач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження оплати ремонтних робіт у квартирі, що належить відповідачу на суму 160 000 грн.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження. 
Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 761/8849/19, від 22 грудня 2023 року у справі № 346/1892/22, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18, від 06 березня 2024 року у справі № 755/4205/14.
Суд першої інстанції не врахував, що 25 січня 2022 року позивач направив заяву про відкладення розгляду справ у зв`язку з захворюваністю та відсутністю його представника в м. Одесі. Суд провів підготовче засідання без усіх учасників справи та закрив підготовче провадження у справі без надання можливості сторонам у медіації, що є порушенням пункту 1 частини другої статті 198, частини другої статті 223 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідач викликається в суд через оголошення в пресі, якщо місце проживання позивачу невідоме.
Відзив на касаційну скаргу від іншого учасника справи не надходив
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Приморського районного суду м. Одеси.
19 серпня 2024 року цивільна справа № 522/15011/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
З копії розписки від 31 серпня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 отримала у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 55 000 дол. США у строк до 01 вересня 2019 року.
ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 372/45/21.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суди встановили, що копія розписки ОСОБА_2 від 31 серпня 2017 року не є підтвердженням укладення сторонами договору позики, оскільки позивач не надав оригіналу цієї розписки в судовому засіданні.
Разом з тим, ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року клопотання ОСОБА_2 про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено. Призначено у цій справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Національному науковому центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України. На вирішення експерта поставлено такі питання: 1) Чи виконано рукописний текст у розписці від 31 серпня 2017 року ОСОБА_2 , чи іншою особою? 2) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 31 серпня 2017 року ОСОБА_2 , чи іншою особою? Надано в розпорядження експерта матеріали цивільної справи № 522/15011/20. Зобов`язано ОСОБА_1 надати до суду оригінал розписки від 31 серпня 2017 року для вирішення поставлених перед експертом питань. Зобов`язано ОСОБА_2 надати до суду до 26 вересня 2023 року вільні зразки почерку, не менше 15 зразків. Зупинено провадження у справі.
Вказана ухвала суду неодноразово направлялась на поштову адресу ОСОБА_1 (поверталось на адресу суду з причин «адресат відсутній за вказаною адресою»), а також додатково на електронну адресу, зазначену ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.
Також на адресу адвоката Фірсова С. Г., який діяв в інтересах ОСОБА_4 , направлялась копія вказаної ухвали апеляційного суду від 12 вересня 2023 року, однак поверталась до суду з причини «адресат відсутній за вказаною адресою».
Матеріали справи без оригіналу розписки були направлені до експертної установи.
16 січня 2024 року від експертної установи надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення судової почеркознавчої експертизи, зокрема, оригіналу документа, що підлягає дослідженню, відповідно до ухвали від 12 вересня 2023 року.
Вказаний лист був направлений на адресу адвоката Фірсова С. Г., який діяв в інтересах ОСОБА_4 , та повернувся з причини «адресат відсутній за вказаною адресою».
Суд апеляційної інстанції неодноразово направляв заявнику судову кореспонденцію на вказану ним адресу. При цьому судова кореспонденція поверталася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України свідчить про вручення кореспонденції.
В матеріалах справи відсутні відомості щодо повідомлення заявником суду апеляційної інстанції про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження), що передбачено частиною першою статті 131 ЦПК України.
Відповідно до повідомлення про неможливість надання висновку експерта № 26257 у цивільній справі № 522/15011/20, складеного 22 лютого 2024 року, у зв`язку із невиконанням клопотання експерта про надання додаткових матеріалів.
Справа повернулась до Одеського апеляційного суду без проведення судової експертизи.
У постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 473/1343/18 (провадження № 61-827св22) зазначено, що стаття 109 ЦПК України встановлює процесуальні наслідки для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Суд може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.
Відповідно до частин першої, третьої статті 107 ЦПК України матеріали, необхідні для проведення експертизи, експерту надає суд, якщо експертиза призначена судом, або учасник справи, якщо експертиза проводиться за його замовленням. При визначенні матеріалів, що надаються експерту чи експертній установі, суд у необхідних випадках вирішує питання про витребування відповідних матеріалів за правилами, передбаченими цим Кодексом для витребування доказів.
Отже апеляційний суд, вживши всіх можливих заходів задля отримання оригіналу розписки від 31 серпня 2017 року, яка в цьому випадку є єдиним належним і допустимим доказом наявності заборгованості, дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 ухилився від надання оригіналу спірної розписки та, відповідно, проведення експертизи задля встановлення всіх обставин справи.
Відсутність оригіналу розписки від 31 серпня 2017 року під час розгляду справи унеможливлює фактично проведення експертизи.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договору позики у письмовій формі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому, ОСОБА_1 не надав жодних доказів на підтвердження оплати ремонтних робіт у квартирі, що належить відповідачу на суму 160 000 грн.
Посилання в касаційній скарзі на те, що 25 січня 2022 року позивач направив заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з захворюваністю та відсутністю його представника в м. Одесі, проте суд провів підготовче засідання без усіх учасників справи та закрив підготовче провадження у справі без надання можливості сторонам у медіації, що є порушенням пункту 1 частини другої статті 198, частини другої статті 223 ЦПК України не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
25 січня 2022 року ОСОБА_1 направив електронною поштою до суду першої інстанції заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з захворюваністю позивача та відсутністю його представника в м. Одесі.
Проте разом з заявою не надав будь-яких доказів на підтвердження зазначених позивачем обставин.
Враховуючи, що ОСОБА_1 належним чином повідомлений про розгляд справи (т. 1 а. с. 154) суд правильно вирішив продовжити розгляд справи, про що зазначив в ухвалі від 26 січня 2022 року та рішенні від 02 серпня 2022 року.
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що відповідач викликається в суд через оголошення в пресі, якщо місце проживання позивачу невідоме є безпідставними з огляду на наступне.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив свою адресу: кв. АДРЕСА_2 .
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Фірсов С. Г. представляв інтереси ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 85).
Одеський апеляційний суд від 20 березня 2024 року поновив провадження у справі та призначив справу на 05 червня 2024 року о 12 год.
Відповідно до довідки про доставку електронного листа судова повістка надіслана та доставлена на електронну адресу ОСОБА_1 (т. 2 а. с. 113).
Разом з тим, представнику ОСОБА_1 - адвокату Фірсову С. Г. надіслано рекомендованим повідомленням судову повістку, яка повернулась з причини «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2 а. с. 117).
При цьому, ні позивач, ні його представник не повідомляли апеляційний суд про зміну свого місця проживання (перебування).
Частиною восьмою статті 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є:
1) день вручення судової повістки під розписку;
2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи;
3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;
4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Згідно з частиною першою статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Частини четверта, восьма статті 62 ЦПК України визначають, що повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».
Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. У разі припинення повноважень представника на здійснення представництва особи у справі представник не може бути у цій самій справі представником іншої сторони, третьої особи на іншій стороні або третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 990/330/23 зроблені такі висновки: «6.26. Адвокат як представник, який бере участь у судовому процесі від імені учасника справи (сторони чи третьої особи), інтереси якого він представляє, наділений і процесуальними правами та обов`язками учасника справи, якого представляє, за умови, що в документі, який підтверджує повноваження представника (ордері, договорі про надання правової допомоги, довіреності) немає застережень про обмеження повноважень.
6.27. Участь адвоката як представника у судовому процесі головним чином і полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії (рішення, позиція) представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки [саме] для особи, від імені якої він діє [адже адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу], й особа, яка надала адвокату повноваження щодо її представництва, має теж це розуміти.
6.28. Взаємовідносини адвоката та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень адвоката), знаходяться поза площиною втручання суду. Водночас участь сторони (третьої особи) у судовому процесі через свого представника (адвоката), що є правом учасника справи, дозволяє суду здійснювати офіційну процесуальну комунікацію із цим представником, а відтак застосовувати до учасника справи, від імені якого цей представник діє, передбачені процесуальним законом наслідки, якщо виникнуть відповідні казуальні підстави.
6.29. Тож, незважаючи на те, що вибір адвоката, який надаватиме професійну правничу допомогу, зокрема у формі представництва інтересів у суді, є правом особи (учасника справи), однак правом, яке передбачає також і настання відповідних юридичних наслідків (як процесуального характеру, так і в матеріально-правовому спорі, переданого на розгляд суду), передовсім для учасника справи. Незнання цього останнім не відміняє настання відповідних наслідків.
6.30. Отже, участь позивача (учасника справи) у судовому процесі через свого представника, повноваження якого належним чином підтверджені, слід розцінювати як участь самого позивача, у зв`язку із чим і наслідки вчинених представником процесуальних дій поширюються на особу, яку представляють (позивача), незалежно від того, якою є особиста поведінка цієї особи. Інше суперечило б самій сутності інституту представництва».
Отже в даному випадку, позивач через свого представника ОСОБА_5 був належним чином повідомлений відповідно до пункту 3 частини восьмоїстатті 128 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 761/8849/19, від 22 грудня 2023 року у справі № 346/1892/22, від 25 червня 2020 року у справі № 924/233/18, від 06 березня 2024 року у справі № 755/4205/14 колегією суддів відхиляються, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. В. Литвиненко	
		
	А. І. Грушицький	
		
	Є. В. Петров